Джек Лондон
Чудото на жената

Превод от английски: Петко Стоянов, 1934

chitanka.info

I.

— И безъ това, не мога да кажа, че си се спусналъ да се женишъ, — каза Кѫсиятъ, подземайки прекѫснатия преди нѣколко минути разговоръ.

Димъ разглеждаше краката на едно куче, което той държеше съ гръбъ въ снѣга, и не благоволи да отговори. Кѫсиятъ, който въртѣше предъ огъня единъ мокасинъ, наденатъ на пръчка, изгледа съ острия си погледъ лицето на другаря си.

— Я погледни тая северна зора, — продължи той. — Промѣнлива, като коя и да е жена съ кѫдри и развѣти фусти. И най-добрата е лекомислена, ако не е глупава. Тѣ сѫ коварни котки, всичкитѣ, отъ най-малката до най-голѣмата, отъ най-хубавата до най-грозната, разкѫсващи лъвици и виещи хиени, щомъ намѣрятъ следата на мѫжа, когото предпочитатъ.

Монологътъ отново престана. Димъ удари кучето, което искаше да му захапе рѫцетѣ и продължи да разглежда нараненитѣ му и окървавени крака.

— Ехъ! — продължи Кѫсиятъ. — Може би и азъ щѣхъ да намѣря да се оженя, ако бѣхъ сторилъ намѣрение. А може би, бихъ се оженилъ и безъ да искамъ, ако не бѣхъ хваналъ пѫтя къмъ горитѣ. Димъ, искашъ ли да знаешъ какво ме спаси? Е, хубаво, азъ ще ти кажа. Бѣгането. Продължихъ да бѣгамъ. Желалъ бихъ да видя, ще ме настигне ли нѣкоя фуста!

Димъ пустна животното и обърна къмъ пламъка другата страна на свойтѣ мокасини, които съхнѣха на пръчки.

— Утре трѣбва да си починемъ и да направимъ мокасини на кучетата, — предложи той. — Тая тънка кора ледъ наранява краката имъ.

— По-добре да продължимъ, па какво ще да става, — каза Кѫсиятъ. — Да се върнемъ назадъ — нѣмаме вече провизии. Трѣбва да настигнемъ колкото е възможно по-скоро еленитѣ или бѣлитѣ индийци, иначе ще бѫдемъ заставени да ядемъ кучета — и куцитѣ наредъ съ здравитѣ. Въ сѫщность кой е видѣлъ нѣкога тия бѣли индийци? Знаеме ги само по слухъ. Па какъ може и единъ червенокожъ да има бѣла кожа? Все едно да кажешъ, че нѣкой негъръ може да избѣлѣе. Димъ, трѣбва да вървиме. Въ тая мѣстность нѣма дивечъ. Нали знаешъ, че цѣла седмица вече не сме видѣли дори следи отъ заякъ. Хайде да напустнемъ тая замрѣла страна и да идемъ въ друга, дето ще гледаме какъ тича месо.

— Все пакъ азъ мисля, че ако си отпочинемъ единъ день и сложимъ мокасини на кучетата, тѣ по-добре ще тичатъ. Ако ти се удаде, разгледай внимателно мѣсностьта отъ нѣкоя височина. Всѣки мигъ може да навлѣземъ въ область, въ която ще може по-лесно да се напредва. Такова нѣщо ни каза Лаперлъ да търсимъ.

— Ами! споредъ както самъ каза, Лаперлъ е идвалъ тука преди десеть години и толкова е билъ измѫчванъ отъ гладъ, че е ималъ халюцинации. Спомни си какво ни каза той за грамаднитѣ знамена, които се развѣвали на върха на планинитѣ. Това доказва, колко е билъ смахнатъ. И той призна, че никога не е виждалъ бѣли индийци. Това било басня, която му разправилъ Антонъ. А пъкъ Антонъ хвърли плочитѣ две години преди да дойдемъ въ Аляска. Утре ще обиколя и може да намѣря нѣкой еленъ. А сега, не е ли време за спане?

II.

На другия день Димъ прекара сутриньта въ лагера: зае се да направи мокасини на кучетата и да поправи хамутитѣ. На обѣдъ той приготви храна за двама и най-после яде самъ, чакайки да се върне Кѫсиятъ. Но следъ единъ часъ, неспокоенъ, той си тури скитѣ и тръгна да търси другаря си. Следитѣ отъ стѫпкитѣ му водѣха къмъ коритото на рѣката! Той вървѣ по тѣхъ най-напредъ въ едно тѣсно дефиле, което изведнъжъ се разшири въ пасбище, — но по снѣга нѣмаше никакви следи отъ елени — после по единъ лекъ наклонъ, на върха на който се спрѣ. Следитѣ продължаваха по другата страна на наклона и се губѣха въ една борова гора, най-приближенитѣ дървета на която бѣха на разстояние около миля. Димъ погледна часовника си, помисли, че нощьта неизбежно ще настѫпи, че кучетата сѫ сами въ лагера и съ съжаление се отказа да върви по-нататъкъ. Но преди да тръгне, той дълго разглежда пейзажа. Цѣлиятъ източенъ хоризонтъ бѣше назѫбенъ оть гребенитѣ на Скалиститѣ Планини. Тѣхнитѣ натрупани едно върху друго бърда се простираха къмъ северо-западъ и преграждаха пѫтя къмъ мѣстностьта, за която Лаперлъ имъ бѣше разправилъ. Би рекълъ човѣкъ, че се стремѣха, съ снѣжната си маса, да отблъснатъ пѫтницитѣ къмъ Изтокъ и къмъ Юконъ.

Димъ си каза, че враждебниятъ имъ видъ сигурно е отблъсналъ не единъ пѫтешественикъ.

Дори до полунощь той подържаше голѣмъ огънь, за да види Кѫсиятъ презъ време на връщането му. После прибра всичко, впрегна кучетата и, щомъ се зазори, започна отново да търси. Едва бѣше стигналъ дефилето и кучето водачъ наостри уши и започна да скимти. Шесть индийци идѣха къмъ него. Тѣ нѣмаха кучета и всѣки отъ тѣхъ носѣше лекъ багажъ.

Тѣ заобиколиха Димъ и му дадоха много поводи за очудване. Явно бѣше, че него търсѣха; говорѣха нѣкакъвъ езикъ, отъ който той не разбираше нито дума; и най-после, тѣ не бѣха бѣли индийци, при все, че бѣха по-голѣми и по-силни отъ червенокожитѣ, живущи въ долината на Юконъ. Петима отъ тѣхъ бѣха въорѫжени съ стари пушки съ дълга цевъ, но последниятъ държеше единъ винчестеръ, който Димъ позна, че е на Кѫсиятъ.

Тѣ не се помаяха и хванаха Димъ. Той се подчини, понеже нѣмаше орѫжие. Индийцитѣ си раздѣлиха съдържанието на шейната, натовариха го на тѣхнитѣ шейни, а на Димъ дадоха да носи завивкитѣ за спане. Тѣ разпрегнаха кучетата и понеже Димъ се развика, тѣ му дадоха да разбере съ знаци, че нататъкъ пѫтятъ не е удобенъ за шейна. Като се подчини на това, което не можеше да избѣгне, той изостави шейната въ снѣга и тръгна следъ индийцитѣ.

Тѣ минаха презъ малката борова горичка, която той бѣше забелѣзалъ преднята вечерь, вървѣха срещу течението на рѣкичката около десетина мили и после го изоставиха, за да тръгнатъ къмъ изтокъ покрай единъ малъкъ притокъ.

Първата нощь прекараха въ единъ лагеръ, който изглеждаше, че е билъ заетъ много дни наредъ. Въ едно съседно скривалище имаше сушена лакерда, тѣ я прибавиха къмъ своята храна. Отъ тоя лагеръ излизаше следа, по която изглеждаше, че сѫ вървѣли много хора.

„Това сѫ похитителитѣ на Кѫсия“, помисли Димъ и преди да се мръкне съвсемъ, той можа да види, че следитѣ сѫ еднакви съ тия, които оставяха мокасинитѣ на неговия другарь. Той разпита индийцитѣ съ знаци и тѣ потвърдиха заключенията му, като посочиха къмъ северъ.

Презъ следнитѣ дни, тѣ продължиха неизмѣнно пѫтя си въ тая посока, въпрѣки хилядитѣ завои изъ единъ истински хаосъ отъ скали. Въ тая снѣжна пустиня, пѫтятъ изглеждаше навсѣкѫде запрѣченъ, обаче пѫтеката криволичеше все изъ долинитѣ, като избѣгваше непристѫпнитѣ стръмнини. Колкото по-голѣма ставаше височината, толкова снѣгътъ ставаше по-дебелъ и само съ ски можеше да се върви напредъ. Освенъ това всичкитѣ индийци бѣха млади и вървѣха бързо. Димъ не можеше да не почувствува гордость, като виждаше, че може да върви съ тѣхъ, при все, че тѣ бѣха калени и отъ детинство си служеха съ ски.

За шесть дена тѣ преминаха централната клисура, низка въ сравнение съ планинитѣ, които раздѣляше, но страшна сама по себе си и недостѫпна за натоварени шейни.

Петь дена криволичене отъ долина въ долина и тѣ стигнаха въ отворената, леко вълнообразна мѣстность, дето Лаперлъ се бѣше скиталъ преди десеть години. Деньтъ бѣше ледено студенъ, термометърътъ показваше четиридесеть градуса подъ нулата. Въздухътъ бѣше толкова чистъ, че се виждаше на стотина мили наоколо. Димъ позна мѣстото отъ пръвъ погледъ. Въ безкрая се разгъваше равнината. На изтокъ Скалиститѣ планини издигаха снѣжнитѣ си маси къмъ небето. На югъ и на западъ се простираха назѫбенитѣ бърда, презъ които тѣ бѣха минали. Това бѣше областьта, презъ която бѣше миналъ нѣкога Лаперлъ. Сега тя бѣше покрита съ снѣгъ, но сигурно богата съ ловъ въ благоприятно време и засмѣна отъ зеленина и цвѣтя презъ пролѣтьта.

Преди обѣдъ групата се спусна по коритото на единъ широкъ потокъ, пресѣче една гора отъ върби отрупана съ снѣгъ, оголени трепетлики и грамадни борове и се намѣри на мѣстото на обширенъ лагеръ, отскоро напустнатъ.

Споредъ броя на огнищата, които бѣха отъ четиристотинъ до петстотинъ, Димъ прецени, че племето се е състояло отъ нѣколко хиляди души. Следата бѣше толкова скорошна и тъй добре отъпкана, че индийцитѣ и Димъ можеха да си свалятъ скитѣ и да вървятъ по-бързо. Следи отъ дивечъ се появиха и станаха изобилни, а сѫщо и следи отъ вълци и рисове. По едно време единъ индиецъ изкрещѣ отъ удоволствие, сочейки обширна снѣжна пещера, покрита съ оглозгани, разчупени и изтъпкани кости, сякашъ цѣли армии се бѣха борили за тѣхъ. Явно бѣше, че е имало голѣмъ ловъ следъ последното падане на снѣгъ.

Мръкна се съвсемъ, безъ да стане дума за спиране. Дружината още вървѣше, когато тъмнината се разпръсна подъ свѣтливото небе, блѣстящитѣ звезди, по което бѣха наполовина забулени отъ трептящия, зеленикавъ воалъ на северната зора. Кучетата първи доловиха шумъ отъ лагеръ; тѣ наостриха уши и радостно заджавкаха. После далеченъ ромонъ долетѣ до слуха на хората; но въ него нѣмаше нищо отъ спокойната привична приятность на много далечния шумъ. Напротивъ, той се състоеше отъ остри звуци, издавани отъ крещящи, диви гласове и прекѫсвани отъ още по-пронизителни викове — продължителнитѣ виения на многобройни кучета отъ вълча порода; викове отъ мѫка и болка, жалби отъ отчаяние и бунтъ. Димъ отвори кутията на часовника си и като попипа стрелкитѣ успѣ да разбере, че е единадесеть часа. Индийцитѣ ускориха крачкитѣ си. Тѣ бѣха вървѣли дванадесеть часа непрекѫснато и сега вече наполовина тичаха.

Най-после тѣ излѣзоха отъ гѫстата борова гора и се намѣриха изведнъжъ предъ силната свѣтлина на много огньове и чуха страшна врѣва. Обширенъ лагеръ бѣше предъ тѣхъ.

Когато стигнаха до неправилната му обиколка, една шумна вълна избликна срѣщу тѣхъ и после ги придружи. Чуваха се викове, думи за добре дошли, въпроси и отговори, шеги, и бѣснитѣ ръмжения на кучетата, които се спущаха като кожени метеори срѣщу чужденцитѣ — кучета на Димъ; викове на жени, детски плачъ, ревъ на кърмачета и пъшкане на болни, съ една дума сборище на една примитивна, дива тълпа.

Нападащитѣ кучета бѣха отблъснати съ тояги; а кучетата на Димъ, изплашени отъ броя на враговетѣ имъ, ръмжеха озѫбени, и се криеха въ краката на покровителитѣ си, съ настръхнала козина и крака вцепенени въ заплашителна поза.

Дружината най-после спрѣ при единъ голѣмъ огънъ, предъ който бѣха клекнали Кѫсиятъ и двама млади индийци и печеха кѫсове месо отъ еленъ. Трима други младежи, увити въ кожи и прострѣни на легло отъ борови клони изведнъжъ станаха.

Кѫсиятъ, отъ другата страна на огнището, хвърли погледъ на съдружника си, но лицето му остана твърдо и безстрастно, като това на другаритѣ му. Той не мигна и продължи да готви.

— Какво ти е? — го попита Димъ почти разсърденъ. — Да не си онѣмѣлъ?

Старата, свойствена на Кѫсия усмивка изкриви устата му.

— Съвсемъ не, — отговори той. — Но сега съмъ индиецъ и се упражнявамъ да не показвамъ признаци на очудване. Кога те хванаха?

— Единъ день следъ твоето заминаване.

— Добре, — каза Кѫсиятъ и радостно пламъче свѣтна въ очитѣ му; — не е много лошо. Много благодаря. Тука е лагерътъ на ергенитѣ за женене.

Съ единъ жестъ той посочи великолепието на лагера, което се състоеше отъ единъ мангалъ, легла отъ борови клони направо на снѣга, нѣколко еленови кожи и плетища отъ борови клончета, преплетени съ върбови издънки.

— А ето ергенитѣ!

Тоя пѫть той посочи младитѣ индийци и произнесе на тѣхния диалектъ нѣколко гърлени звукове, които предизвикаха у тѣхъ усмивка на разбирателство.

— Щастливи сѫ, че те виждатъ, Димъ! Седни и изсуши мокасинитѣ си, докато ти приготвя ядене… Не намирашъ ли, че доста добре бръщолевя на тѣхния езикъ? И ти ще трѣбва да се помѫчишъ да го научишь, защото струва ми се, че по-дълго време ще се радваме на тѣхната компания. Тука има и другъ бѣлъ. Хванатъ е преди шесть години. Той е ирландецъ, намѣрили го на пѫтя до Голѣмото Робско езеро. Нарича се Даниелъ Макъ Канъ. Той живѣе съ една индийка и има вече две хлапенца. Но ще избѣга, ако му се удаде случай. Виждашъ ли оня малъкъ огънъ вдѣсно? Тамъ е настаненъ той.

Изглежда, че лагерътъ на ергенитѣ бѣше жилището предназначено за Димъ, защото индийцитѣ го оставиха тамъ съ кучетата му и отидоха навѫтре въ голѣмия лагеръ.

Докато той си сушеше мокасинитѣ и гълташе кѫсоветѣ месо, Кѫсиятъ бъбрѣше и готвѣше.

— Ний, разбира се, сме на тѣсно, Димъ. Чувашъ ли ме? Ще имаме неприятности докато се измъкнемъ отъ тукъ. Това сѫ истински индийци, цѣли диваци. Тѣ не сѫ бѣли, съ изключение на главатаря имъ. Той говори сякашъ устата му е пълна съ гореща каша и ако не е чистокръвенъ шотландецъ, главата си отрѣзвамъ. Той е великиятъ главатаръ на цѣлата сбирщина. Каквото каже той, законъ е. Знай го още отъ сега. Има шесть години откакъ Даниелъ Макъ Канъ се мѫчи да офейка отъ тукъ. Не е лошъ, но е малодушенъ. Знае единъ пѫть, открилъ го е, когато ходилъ на ловъ — на западъ отъ този, по който ни доведоха; той нѣма смѣлость да тръгне самъ. Но като сме трима, можемъ да се опитаме. Разрошената брада е важенъ, но все си е малко смахнатъ.

— Какъвъ е тоя, Разрошена брада? — попита Димъ, като престана да разкѫсва единъ кѫсъ месо.

— Ами главатарътъ, шотландеца. Той старѣе вече и по тоя часъ сигурно спи, но утре ще го видишъ и той ще ти покаже ясно, като бѣлъ день, че щомъ си попадналъ въ негови рѫце, не струвашъ и лула тютюнъ. Всичкитѣ тия земи му принадлежатъ. Натѫпчи си това въ тиквата. Тѣ нито сѫ изследвани, нито изучени, а сѫ си негови. Той притежава самъ двадесеть хиляди квадратни мили земя за ловъ. Той е бѣлиятъ индиецъ, той и дъщеря му. Хмъ! недей се блѣщи така. Чакай да я видишъ. Струва си труда. Тя е бѣла отъ главата до краката, като стария Разрошена Брада, баща й. Слушай! Ти говоришъ за елени! Въ стадото има сто хиляди елени и десеть хиляди вълци и други животни вървятъ следъ него и се хранятъ отъ остатъцитѣ. Защото ний изхвърляме остатъцитѣ. Стадото тръгва отъ изтокъ и тия дни ний ще го придружимъ. Отъ това хранимъ кучетата си, а което не се доизяжда, сушимъ го за пролѣтьта, чакайки да дойде лакердата. Разрошена Брада повече отъ всѣкиго разбира отъ лакерда и еленъ, вѣрвай стария си другарьо!

III.

— Ето Разрошената Брада, изглежда, че знае кѫде отива, — промърмори изведнъжъ Кѫсиятъ; и той улови едно куче и изтри о козината му мазнитѣ си рѫце.

Бѣше сутринь и ергенитѣ закусваха съ еленово месо, което печеха на скара. Димъ забелѣза единъ дребенъ и слабъ човѣкъ, облѣченъ съ кожи, като кой да е другъ индиецъ, но който личеше веднага, че е отъ бѣлата раса; той вървѣше предъ една шейна и една група отъ десетина червенокожи. Димъ счупи кокала, който държеше и, смучейки топлия мозъкъ, наблюдаваше госта, който се приближаваше. Остри бакенбарди и червена, вече побѣлѣла коса, изцапани отъ пушъка въ лагера, покриваха по-голѣмата часть отъ лицето му, безъ да успѣятъ да скриятъ мършавитѣ, почти мъртвешки бузи. Но Димъ забелѣза широкитѣ му трептящи ноздри и широкитѣ му гърди — истински резервоаръ на кислородъ и жизненость и заключи, че тая мършавость съвсемъ не бѣше признакъ на болесть.

— Какъ сте? — каза човѣкътъ, като извади едната си рѫкавица и протегна голата си рѫка. — Името ми е Снасъ! — прибави той.

— А моето е Белю! — отвърна Димъ, който усѣщаше чудновато стѣснение подъ изпитателния погледъ на тия черни очи.

— Имате доста за ядене, нали?

Димъ кимна утвърдително и се зае пакъ съ кокала, но мъркането на шотландския говоръ бѣше чудно приятно за ухото му.

— Порциитѣ сѫ просташки! — подзе Снасъ; — обаче рѣдко оставаме безъ храна и тя е по-здрава отъ подправената храна въ градоветѣ.

— Виждамъ, че не обичате градовете! — каза Димъ просто за да поддържа разговора.

Но биде изненаданъ отъ промѣната въ държанието на Снасъ. Стори му се, че тѣлото му се свива и трепери, като докоснато усетливче. После реакцията на една дива воля се прояви въ погледа му, въ който можеше да се прочете умраза, смѣсена съ неизмѣрима скръбь. Снасъ се обърна бързо, после се овладѣ, изправи глава и каза нехайно:

— Ще се видимъ пакъ, господинъ Белю. Еленитѣ пѫтуватъ къмъ изтокъ, та трѣбва да отида напредъ да търся мѣсто за лагера. Утре вий всички ще дойдете.

— Той все пакъ е нѣщо, нали? — забелѣза Кѫсиятъ, като го гледаше да тръгва на чело на индийцитѣ.

Той пакъ изтри рѫцете си о козината на едно куче и тоя жестъ не бѣше неприятенъ на животното, ако се сѫди по начина, по който то облиза вкусната мазь.

IV.

Малко по-късно, Димъ направи обиколка изъ лагера, кѫдето всѣки бѣше заетъ съ нѣкаква работа. Една група ловци се бѣха върнали и всѣки отъ тѣхъ бързаше къмъ своето огнище. Жени и деца тръгваха съ праздни шейни; други се връщаха и дърпаха заедно съ кучетата коли, натоварени съ току-що убити и вече замръзнали животни. При все, че бѣше началото на пролѣтьта, студътъ бѣше още силенъ и тия сцени се разиграваха при тридесеть градуса подъ нулата. Нѣмаше тъкани платове. Всички бѣха облѣчени въ кожи. Деца минаваха съ лѫкове въ рѫка и кутии съ стрели съ костени върхове. Димъ забелѣза нѣколко ножа за одиране отъ кокалъ или камъкъ, закачени на пояса или въ ножници, окачени на шията. Женитѣ бѣха заети около огньоветѣ съ опушване месо и носѣха на гърба си деца, които гледаха очудено и смучеха парчета тлъстина. Кучета, близки роднини на вълцитѣ, се трупаха около Димъ, държани на почетно разтояние отъ кѫсата му дебела тояга, и душеха тоя чужденецъ, чието присѫтствие търпѣха само отъ страхъ предъ тоягата.

Той срещна най-после, усамотенъ всредъ другитѣ, единъ лагеръ, за който предположи, че е на Снасъ. При все че не изглеждаше направенъ за постоянно, той бѣше обширенъ и солидно уреденъ. Купчина дрехи и бали отъ кожи бѣха натрупани на дървенъ одъръ, дето кучета не можеха да достигнатъ. Голѣмо платнище отдѣляше единъ ѫгълъ, дето човѣкъ можеше да се отдѣли, да разговаря или да спи. До него се издигаше копринена палатка, отъ рода на тия, които изследвачитѣ и охолнитѣ ловци на едъръ дивечъ обичатъ. Димъ, който никога не бѣ виждалъ подобна палатка, се приближи, за да я разгледа. Въ тоя мигъ платното се повдигна и едно младо момиче излѣзе. Движенията му бѣха толкова живи, тя тъй внезапно изкокна, че се стори на Димъ като нѣкакво видение. Сѫщото впечатление й направи и той и нѣколко време тѣ се разглеждаха взаимно. Тя цѣла бѣше облѣчена въ кожи, но кожи толкова скѫпи и тъй великолепно изработени, каквито младиятъ човѣкъ не бѣ видѣлъ и на сънь.

Тя бѣ отмѣтнала качулката на горната си дреха, направена отъ блѣдо сребристи кожи. Пантофитѣ й, съ подметки отъ моржова кожа бѣха сглобени отъ сребриститѣ крачка на много рисове.

Рѫкавицитѣ й съ дълги маншети, ешарпа, чийто рѣсни висѣха до колѣнетѣ и всичкитѣ кожи на костюма й имаха сребъренъ отблѣсъкъ подъ студената свѣтлина; а отъ всичката тая мекота се подаваше тънка и нѣжна шия, на която се крепѣше руса глава съ розово лице, сини очи, нѣжни розови уши и тънки кестеняви коси, които изглеждаха посипани тукъ-тамъ съ скрежъ.

Димъ видѣ всичко това като на сънь, после се овладѣ и вдигна рѫка до шапката си. Въ сѫщия мигъ очудения изразъ на младото момиче се превърна въ усмивка и съ грациозно и бързо движение, тя дръпна една отъ рѫкавицитѣ си и му подаде рѫка.

— Какъ сте? — пошепна тя сериозно, съ чудноватъ и прелестенъ акцентъ.

Гласътъ й, съ сребристъ звукъ, бѣше наслада за ухото на Димъ, вече свикналъ съ грубитѣ гласове на индийцитѣ.

Той едва промърмори нѣколко неловки фрази — спомени отъ свѣтското му възпитание.

— Щастлива съмъ, че ви виждамъ, — продължи тя бавно, търсейки думитѣ си, а лицето й бѣше сякашъ гнѣздо на усмивки. — Азъ обаче съмъ англичанка като васъ. Баща ми е шотландецъ. Майка ми е умрѣла. Тя бѣше французойка и англичанка, а сѫщо и малко индийка. Баща й билъ важна личность въ Компанията на Худсоновия заливъ. Брр!… колко е студено!

Тя си сложи рѫкавицата и потърка ушитѣ си, които бѣха побѣлѣли като алабастръ.

— Да идемъ да се разговаряме при огъня. Името ми е Лабискви, а вашето?

Така Димъ се запозна съ Лабискви, дъщерята на Снасъ, която той наричаше Маргаретъ.

— Снасъ не е истинското име на баща ми, — започна тя, — то е само индийски прѣкоръ.

Димъ научи тоя день много работи, а още повече следнитѣ дни, когато лагерътъ се премѣсти по следата на еленитѣ. Племето се състоеше отъ истински диви индийци; то бѣше сѫщото, което Антонъ бѣше срещналъ много години по-рано и отъ което бѣше успѣлъ да избѣга. То бѣше тогава почти на западната граница на територията си, но на пролѣть се изселваше къмъ северъ и къмъ изтокъ.

Въ разнитѣ обстоятелства Снасъ, придруженъ отъ най-добритѣ ловци, бѣ пресичалъ планинитѣ къмъ изтокъ и стигналъ по-далече още отъ езерата, дори до лошитѣ страни. Тамъ бѣха намѣрили копринената палатка, която заемаше Лабискви.

— Тя е принадлежала на експедицията Милицентъ — Адбъри, — довѣри Снасъ на Димъ.

— О! помня. Тѣ бѣха тръгнали да преследватъ мускусни волове. Помощната експедиция не намѣри следитѣ имъ.

— А азъ намѣрихъ самитѣ тѣхъ, но мъртви.

— Никой нищо ли не знае за това?

— Никой никога не ще узнае! — потвърди Снасъ, шегувайки се.

— Но ако сѫ били живи, когато сте ги намѣрили?…

— Щѣха да останатъ при мене и моя народъ…

— Обаче Антонъ ви е напусналъ…

— Антонъ ли? Не си спомнемъ това име. Отдавна ли е било това?

— Преди четиринадесеть или петнадесеть години.

— Тогава той е сполучилъ да се отърве! Е, да, признавамъ, че често съмъ се питалъ какво стана той. Наричахме го Дългия Зѫбъ. Той бѣше мѫжъ!

— Лаперлъ сѫщо е избѣгалъ, ето вече десеть години!

Снасъ поклати глава.

— Той е намѣрилъ остатъци отъ вашитѣ лагери; то бѣше лѣтно време.

— Твърде е възможно, — отговори Снасъ. — Презъ лѣтото ний сме на стотици мили къмъ северъ.

Но Димъ пропадна въ опита си да узнае историята на Снасъ, преди той да дойде да живѣе въ севернитѣ области. Той бѣше ученъ човѣкъ; обаче откато се бѣше самозаточилъ, не бѣше челъ нито книги, нито вестници. Той не знаеше нищо отъ свѣтовнитѣ събития и не проявяваше никакво желание да ги узнае. Слушалъ бѣше, обаче, да се говори за минитѣ на Юконъ и за откритото злато въ Клондайкъ. Но никога изследвачитѣ не бѣха нахлували въ неговото владѣние и той бѣше много доволенъ отъ това. Въ сѫщность, външния свѣтъ сякашъ не сѫществуваше; и той не търпѣше никакъвъ намекъ за него.

Лабискви не можа да каже нищо повече на Димъ. Тя бѣше родена изъ ловджийскитѣ земи и бѣше изгубила майка на шесть годишна възрасть. Тя си спомняше за голѣмата й хубость — говорѣше за нея разпалено и на нѣколко пѫти даде да се разбере, че има нѣкакви понятия за свѣта, отъ който баща й се бѣше отдѣлилъ. Но тя скриваше това, което знаеше, понеже бѣ разбрала отъ рано, че всѣки намекъ по тоя поводъ прави стареца да побѣснѣе.

Антонъ бѣше повѣрилъ на една индийка, че майката на Лабискви е дъщеря на единъ висшъ чиновникъ отъ Компанията за Худсоновия Заливъ. Индийката разказа това по-късно на Лабискви. Но тя никога не узна името на дѣдо си.

А колкото се отнася до Дани Макъ Канъ не трѣбваше и да се мисли, че отъ него може нѣщо да се узнае. Той не обичаше приключенията. Следъ като бѣше тръгналъ отъ Санъ-Франциско съ единъ китоловенъ корабъ, той бѣ избѣгалъ въ Поантъ Бароу съ трима другари. Двамата отъ тѣхъ умрѣха, а третиятъ го изостави изъ страшниятъ пѫть къмъ югъ.

Преди да намѣри сила да тръгне отново, той бѣ живѣлъ две години съ ескимоситѣ и когато най-после се реши, единъ отрядъ отъ младитѣ войници на Снасъ го пипна. Физически той бѣ дребенъ, съ тѫпъ изгледъ и болни очи; едничкиятъ му идеалъ и тема за разговоръ бѣше връщането му въ Санъ-Франциско и предишния му занаятъ — зидарството.

V.

— Първия интелигентенъ типъ, когото улавяме, сте вие, — каза Снасъ на Димъ една вечерь, въ кѫта при огнището. — Изключавамъ само стария Четири Очи. Така го нарѣкоха индийцитѣ, защото бѣше кѫсогледъ и носѣше очила. Той бѣше учитель по зоология (Димъ забелѣза правилното произнасяне на думата). Той умрѣ преди една година. Членъ бѣше на една мисия въ горния Поркъ-Епикъ и се бѣше заблудилъ, когато моитѣ младежи го намѣриха. Той бѣше интелигентенъ, вѣрно е, но бѣше донѣкѫде занесенъ. Много обичаше да се заскитва. Въ всѣки случай знаеше добре зоологията и металургията. На Лусква, дето се намиратъ вѫглища, имаме ковачници, които той инсталира доста добре. Тамъ той поправяше орѫжията и учеше младежитѣ да ги поправятъ. Умрѣ миналата година и неговата липса силно се чувствува. Бѣше се загубилъ: намѣриха го замръзналъ една миля далече отъ лагера.

Сѫщата вечерь Снасъ каза на Димъ:

— Най-добре за васъ ще бѫде да си изберете жена и да си основете огнище. Ще ви бѫде по-приятно, отколкото да стоите съ тия млади индийци. Младитѣ моми не палятъ огънь — това е единъ видъ праздникъ на дѣвицитѣ, както знаете — преди силнитѣ горещини и пристигането на лакердата, но ако желаете да ускоря датата, отъ васъ зависи.

Димъ поклати глава и се усмихна.

— Размислете, — заключи спокойно Снасъ, — само Антонъ успѣ да се измъкне. Той си играеше съ щастието… необикновено.

Лабискви потвърди предъ Димъ желѣзната воля на баща си.

— Четири Очи го наричаше замръзналъ Пиратъ, Пещерна Мечка, Примитивно животно, Царь на Еленитѣ, Брадатъ Бандитъ и още много други имена, които самъ измисляше. На него дължа почти всичко, каквото зная отъ вашия езикъ. Той непрестанно се шегуваше. Никога не можеше да се разбере кога е сериозенъ. Когато се сърдѣхъ, той ме наричаше свое малко леопардче. И все така ме закачаше.

Тя бъбрѣше съ детска разпаленость и наивность, които Димъ лично съгласуваше съ женствената миловидность на лицето и тѣлото й.

Да, баща й бѣше суровъ. Всички се страхуваха отъ него, защото гнѣвътъ му бѣше ужасенъ. Сѫщо и племето Поркъ-Епикъ. Чрезъ тѣхъ Снасъ продаваше своитѣ обработени кожи на постоветѣ и получаваше взамѣна муниции и тютюнъ. При все че Снасъ винаги постѫпваше честно, главатарътъ на Поркъ-Епикъ се опита да го измами. Следъ две предупреждения, последвани отъ нова измама, Снасъ изгори селото му и уби десетина отъ хората му и измамитѣ се прекратиха…

Когато тя бѣше още дете, убили единъ бѣлъ, който се опиталъ да бѣга… Не, баща й не го убилъ самъ; ограничилъ се да даде заповѣдь на войницитѣ. Нито единъ индиецъ не смѣе да не се подчини…

Колкото повече говорѣше тя за баща си, толкова повече тайнственостьта се сгѫстяваше около стареца.

— Кажете ми — го попита тя единъ день, — вѣрно ли е, че сѫ живѣли единъ мѫжъ и една жена, които се наричали Паоло и Франческа и които дълбоко се обичали?

Димъ направи утвърдителенъ знакъ.

— Четири очи ми говориха за тѣхъ, — каза тя, свѣтнала, — но не съвсемъ сериозно; и азъ не бѣхъ сигурна, че сѫ живѣли. Питахъ баща си, той се разсърди. Индийцитѣ ми казаха, че по тоя поводъ нахокалъ здраво Четири Очи. Има сѫщо Тристанъ и Изолда — две Изолди. Тѫжна е тѣхната история, но азъ така искамъ да обичамъ. Въ цивилизования свѣтъ младитѣ хора така ли се обичатъ? Тука е съвсемъ друго, женятъ се и туй то. Вѣроятно нѣматъ време да постѫпватъ иначе. Но азъ съмъ англичанка и никога нѣма да се омѫжа за индиецъ. А вие? Затова азъ никога не съмъ палила моя дѣвственъ огънъ. Младитѣ хора каратъ баща ми да ме застави да го сторя. Единъ отъ тѣхъ Либахъ, е срѫченъ ловецъ. Другъ единъ, Макукъ, иде да пѣе, за да ми се хареса. Той ме забавлява. Ако се разхождате нощемъ покрай палатката ми, ще го чуете.

Но баща ми казва, че мога да правя каквото искамъ и азъ не паля огъня, защото нали знаете, че когато една мома иска да се омѫжи, по такъвъ начинъ съобщава желанието си на ергенитѣ. Четири Очи винаги казваше, че това е хубавъ обичай. Обаче той никога не си взе жена. Бѣше, може би, много старъ. Какъ може да се познае дали човѣкъ е влюбенъ, като Паоло и Франческа, разбира се?

Димъ бѣ смутенъ отъ ясния погледъ на синитѣ очи.

— Ето какъ, — измънка той, — влюбенитѣ твърдятъ, че любовьта е по-скѫпа отъ живота. Когато се случи нѣкой да предпочита нѣкого предъ всичко въ свѣта, това значи, че е влюбенъ. Ето така става, но е много мѫчно да се обясни: човѣкъ го чувствува, и това е всичкото.

Тя погледна надалече презъ пушъцитѣ на лагера, въздъхна и отново взе кожената рѫкавица, която шиеше.

VI.

— Ако сполучимъ да избѣгаме отъ тука, не значи, че скитането е свършено, — каза тѫжно Кѫсиятъ.

— Наистина, — съгласи се Димъ, — тая страна е просторенъ затворъ.

Тѣ гледаха, отъ върха на едно голо възвишение, снѣжното владѣние на Снасъ. Отъ три страни то бѣше заградено отъ остритѣ върхове на безразборно натрупани планини. Къмъ северъ обаче равнината изглеждаше да се простира до безкрай, но тѣ знаеха, че дори въ тая посока, цѣла редица непристѫпни планински вериги запрѣчватъ пѫтя.

— По това време на годината, — каза Снасъ на Димъ сѫщата вечерь, — мога да ви пусна три дена напредъ. Невъзможно е да заличите следитѣ си. Антонъ избѣга, следъ като снѣгътъ се стопи. Моитѣ младежи могатъ да надминатъ по бързина кой и да е бѣлъ, освѣнъ това тѣ ще използуватъ пѫтеката направена отъ него. Когато снѣгътъ се стопи, ще бдя да не ви обзема сѫщото изкушение. Тука животътъ е добъръ. Скоро човѣкъ престава да мисли за външния свѣтъ. Още се чудя на леснотата, съ която човѣкъ забравя.

— Тоя Даниелъ Манъ Канъ ми задава грижи, — каза Кѫсиятъ на Димъ. — Той е лошъ пешоходецъ, но твърди, че знае единъ пѫть къмъ западъ; значи трѣбва да тръгнемъ съ него, иначе ще видимъ зоръ.

— Ний се печемъ на сѫщия ръженъ, — отвърна Димъ.

— Заблуда! Само за тебе се отнася и пропадането ти е неизбѣжно.

— Защо пъкъ?

— Значи не знаешъ новината?

Димъ поклати глава.

— Младежитѣ ми я казаха. Предупредили ги, че ще бѫде тая вечерь, нѣколко месеца по-рано отъ обичайната дата.

Димъ вдигна рамена.

— Не те ли интересува това?

— Искамъ само да зная за какво се отнася.

— Слушай тогава! Жената на Даниелъ е казала на младежитѣ… — Кѫсиятъ направи пауза, за да усили впечатлението — и тѣ, разбира се, ми го предадоха, че момитѣ трѣбва тая вечерь да запалятъ огньоветѣ си. Това е всичкото. Доволенъ ли си?

— Не разбирамъ какво искашъ да кажешъ!

— Така ли?… А то е просто и ясно. Една фуста е лапнала вѫдицата по тебе и тая фуста се готви за пръвъ пѫть да запали факела си. И тя е Лабискви. А пъкъ азъ забелѣзахъ какъ те гледа тя, когато не я виждашъ. И е казала, че не ще се омѫжи за индиецъ. Тогава разбрахъ, че моятъ клетъ приятель Димъ ще си изпати.

— Такова логическо заключение може да се направи! — каза Димъ съ свито сърдце. Неотдавнашното държане на Лабискви му се яви подъ друго освѣтление.

— Това си е съвсемъ сигурно, — каза Кѫсиятъ. — И все така става: тъкмо се готвимъ да офейкаме и една фуста се намѣсва и всичко усложнява. Ама че късметъ… Слушай, Димъ!…

Три стари индийки се бѣха спрѣли на срѣдата между лагера на ергенитѣ и тоя на Макъ Канъ и най-грохналата започна да приказва съ пронизителенъ гласъ. Димъ долавяше нѣкои собствени имена, но много не можеше да схване и Кѫсиятъ тѫжно му ги превеждаше.

— Лабискви, дъщеря на Снасъ, великиятъ главатаръ, по чиято повеля вали дъждъ, тая вечерь запалва първия си факелъ на девица; Мака, дъщеря на Орвицъ, ловецъ на вълци…

Следъ като изброиха имената на цѣла дузина момичета, Евменидитѣ извѣстителки се помъкнаха съ мѫка по-нататъкъ да изпълнятъ длъжностьта си.

Ергенитѣ, които бѣха дали клетва да не говорятъ на никоя мома, се преструваха, че не се интересуватъ отъ неизбѣжната церемония и за да покажатъ презрѣнието си, започнаха да правятъ приготовления за нѣкаква експедиция, която щѣха да предприематъ на другия день.

Като смѣташе, че стадото елени, което преследваха не е много голѣмо, Снасъ рѣши да раздѣли силитѣ си.

Цѣльта на младежитѣ щѣше да бѫде да търсятъ на северозападъ другата часть на стадото.

Димъ, смутенъ отъ постѫпката на Лабискви, изказа желание да ги придружи, но най-напредъ се посъвѣтва съ Кѫсиятъ и Макъ Канъ.

— Гледай да бѫдешъ еди кѫде си на третия день! — му каза Кѫсиятъ. — Ний ще набавиме провизии и кучета.

— Но не забравяй, — каза Димъ, — че ако нѣщо попречи на нашата срѣща, ти просто ще продължишъ пѫтя си къмъ Юконъ. Ясно ли е?… Ако успѣешъ, ще ми дойдешъ на помощь напролѣть. Въ противенъ случай, азъ тебе ще освободя.

Макъ Канъ, правъ до огнището, посочи съ погледъ една стръмна планина, която се спущаше къмъ равнината отъ високата планинска верига на западъ.

— Тамъ е, — каза той. — Отъ южната страна има една рѣкичка. Ще се изкачимъ по течението й. На третия день ще ни срещнешъ тамъ. Ще продължимъ заедно пѫтя. Кѫдето и да стигнешъ при рѣкичката, ще намѣришъ следитѣ ни, или пъкъ насъ самитѣ.

VII.

Но на третия день, Димъ не можа да предизвика удобенъ случай за бѣгство. Младитѣ индийци бѣха промѣнили посоката на издирванията си и когато Кѫсиятъ и Макъ Канъ съ кучетата, се изкачваха по коритото на рѣкичката, Димъ и другаритѣ му, на шестдесеть мили на северо-изтокъ, вървѣха по следитѣ на второто стадо елени. Едва следъ нѣколко дена, въ тъмнината на една снѣжна виелица тѣ се върнаха въ лагера. Една индийка, която хленчеше до огнището, престана да плаче като видѣ Димъ и се спусна къмъ него. Съ изкривена уста, очи свѣтнали отъ умраза, тя го обсипа съ проклятия, сочейки съ рѫка едно вцепенено тѣло въ кожитѣ, още прострѣно на шейната, съ която го бѣха донесли.

Димъ не можеше да предположи какво се бѣше случило и, като наближи до лагера на Макъ Канъ, бѣше готовъ да изтърпи още единъ залпъ проклетия. Но какво бѣше очудването му, когато видѣ самия Макъ Канъ задъвкалъ старателно кѫсъ еленово месо.

— Азъ нѣмамъ войнственъ темпераментъ, — обясни той, като хленчеше. — Но Кѫсиятъ замина и тѣ още го преследватъ. Той се бранѣше като дяволъ, но тѣ ще го хванатъ на всѣка цена. Той натупа двама — ще имъ мине, но на едного продъни гѫрдитѣ.

— Да, зная, — отговори Димъ, — току-що срещнахъ вдовицата му.

— Стариятъ Снасъ иска да те види, — прибави Макъ Канъ; той даде заповѣдь да отидешъ въ колибата му щомъ се върнешъ. Азъ не продумахъ думица, ти не си въ течение на нищо, не забравяй това. Кѫсиятъ тръгна съ мене по своя собствена инициатива.

Въ колибата на Снасъ Димъ намѣри Лабискви. Тя го прие съ погледъ пъленъ съ такава кротость и такава нѣжность, че той се изплаши.

— Радвамъ се, че не сте се опитали да бѣгате, — каза тя. — Виждате, че…

Тя се поколеба, но очитѣ й изпълнени съ любовь, въ която не можеше да се съмнѣва, не се навѣдоха.

— Азъ запалихъ моя факелъ и разбира се то е за васъ. Азъ познахъ знака! Обичамъ ви повече отъ всичко на свѣта; повече отъ всичко на свѣта; повече отъ хиляда Либаховци и хиляда Макуковци. Азъ обичамъ. Колко е странно това. Обичамъ както Франческа обичаше, както обичаше Изолда. Стариятъ Четири Очи казваше истината. Не така обичатъ индийцитѣ. Но очитѣ ми сѫ сини и азъ съмъ бѣла. Ний и двамата сме бѣли.

Никога Димъ не бѣше получавалъ признание и не бѣше приготвенъ за такава случайность. Още повече, това не бѣше предложение, защото считаха съгласието му за дадено. Всичко изглеждаше така добре наредено въ мисъльта на Лабискви, толкова горещи бѣха погледитѣ й, че той се чудѣше какъ още не е обвила шията му съ рѫцетѣ си и не е сложила глава на рамото му. Той разбра, че, ако тя изказваше откровено чувствата си, не знаеше нищо за деликатнитѣ хитрости на любовьта. Тя продължи да бърбори, пѣейки щастливия химнъ на любовьта си, а той търсѣше удобенъ моментъ, за да я смаже съ своята изповѣдь. Трѣбваше сега или никога.

— Кажете, Лабискви, — започна той, — сигурна ли сте, че Четири Очи добре ви е разказалъ цѣлата история на Паоло и Франческа.

Тя сключи рѫце и започна да се смѣе, сигурна, че ще има удоволствието да я чуе.

— О! значи има нѣщо повече? Азъ бѣхъ съвсемъ сигурна, че трѣбва да е имало още любовь! Азъ мислихъ много за това, откакъ запалихъ факела.

Въ тоя мигъ Снасъ дойде при мангала.

Случаятъ, който Димъ търсѣше, бѣше загубенъ.

— Добъръ вечерь! — каза старецътъ сърдито. — Хубава работа свърши вашиятъ другарь! Щастливъ съмъ, че вие излѣзохте по-разуменъ.

— Кажетѣ ми най-напредъ какво се е случило! — каза бързо Димъ.

Бѣлитѣ зѫби на Снасъ блѣснаха презъ гѫститѣ му мустаци.

— Разбира се, ще ви кажа. Вашиятъ другарь е убилъ единъ отъ моитѣ хора. Това недоносче Макъ Канъ го е изоставилъ при първия изстрелъ. Той никога вече нѣма да се опита да бѣга. Но моитѣ ловци сѫ открили следитѣ на вашия другарь въ планината и ще го хванатъ. Той никога нѣма да стигне до Юконъ. Колкото за васъ, отъ днесъ вие ще спите при мене и нѣма да ходите съ младежитѣ! Азъ ще ви пазя!

VIII.

Новото положение на Димъ бѣше пълно съ неудобства. Повече отъ всѣкога той срѣщаше Лабискви. Каквато бѣше кротка и невинна, откровеностьта на любовьта й бѣше страшна. Всѣки отъ погледитѣ й бѣше като милувка. Двадесет пѫти той едва не й заговори за Джой Гастелъ и двадесет пѫти смѣлостьта му липсва. Най-голѣмата опасность бѣше чудната хубость на Лабискви. Видътъ й бѣше чаровенъ. При все че самъ се презираше за всѣки мигъ прекаралъ при нея, тия мигове му бѣха много скѫпи. За пръвъ пѫть презъ живота си той опознаваше отблизо жена. Душата на Лабискви бѣше тъй ясна, тя бѣше толкова невѣжа и невинна, че го смущаваше. Тя имаше въ себе си цѣлата основна доброта на своя полъ. Нито условноститѣ на опитността, нито лъжливия инстинктъ на нуждата да се защищава не бѣха я унизили. Той си припомняше теориитѣ на Шопенхауеръ и бѣше принуденъ да заключи, че философътъ на скръбьта се лъжеше. Когато човѣкъ познава една жена така, както Димъ бѣше позналъ Лабискви, можеше да счита за болни всичкитѣ женомразци.

Лабискви бѣше хубава, но все пакъ, като я гледаше Димъ мислѣше за Джой Гастелъ. Джой бѣше скромна, сдържана, притежаваше всичкитѣ прелести, съ които цивилизацията украсява жената. Обаче, чрезъ каприза на въображението и подпомогнатъ отъ нагледния примѣръ на Лабискви, Джой му се струваше лишена отъ въображение и дветѣ момичета му се виждаха равни само по еднаквата имъ доброта. Едната правѣше да изпъква другата и Димъ се научи да цени всичкитѣ жени зарадъ душата на Лабискви.

Той се научи сѫщо да познава самъ себе си. Събираше всичкитѣ си спомени за Джой Гастелъ и знаеше, че я обича. И все пакъ нравѣше му се обществото на другата. Това чувство не бѣше ли любовь? Какъ да му даде друго име? Той се засрами до дъното на душата си, като откри въ себе си тоя стремежъ къмъ многоженство. Той бѣше слушалъ нѣкога въ ателиетата на Санъ-Франциско приятели да спорятъ върху възможностьта за единъ мѫжъ да обича едновременно две, па дори и три жени. Тогава той бѣ на противно мнѣние. Какъ би могълъ да мисли иначе, докато не бѣше изпиталъ подобно състояние?

Сега, той обичаше две жени съвсемъ искрено: убеденъ въ нѣкои моменти, че предпочита Джой Гастелъ, а въ други, съ сѫщата сигурность мислѣше, че храни по-нѣжни чувства къмъ Лабискви.

— Въ вашата страна трѣбва да има много жени, — му каза тя единъ день. — И понеже тѣ обичатъ мѫжетѣ, много сѫ обичали и васъ. Вѣрно ли е?

Той не знаеше какво да отговори.

— Вѣрно ли е? — настоя тя.

— Азъ не съмъ жененъ, — отговори той уклончиво.

— А нѣма ли нѣкоя друга да ви обича? Една Изолда тамъ далече, задъ планинитѣ?

Въ такива мигове, Димъ се считаше за подлецъ. Той излъга. Съжаляваше, но не можеше да й каже истината. Той поклати отрицателно глава, съ снизходителна усмивка за нейната нескромность и лицето му изрази повече нѣжность, отколкото той искаше, като видѣ Лабискви преобразена отъ радость.

Той успѣваше да намѣри извинения за скритостьта си. Доводитѣ му не бѣха, може би, съвсемъ честни, но той нѣмаше спартанската смѣлость да нанесе на тая жена ударъ, който би й разбилъ сърдцето.

Освенъ това и Снасъ го стѣсняваше много. Никаква подробность не избѣгваше отъ чернитѣ му очи и въ думитѣ си той влагаше особенъ смисъль.

— Никой не желае да види дъщеря си омѫжена, — казваше той на Димъ, — поне никой чувствителенъ човѣкъ. Това измѫчва. Самата мисъль за това измѫчва ви казвамъ азъ. И все пакъ, следвайки естествения законъ на живота, Маргаретъ ще трѣбва единъ прекрасенъ день да се ожени.

Настѫпи мълчание и Димъ за хиляденъ пѫть се попита каква ли можеше да бѫде одисеята на Снасъ.

— Азъ съмъ твърдъ и жестокъ, — продължи последниятъ. — Обаче съмъ справедливъ, а законътъ си е законъ. Дори за моя народъ отъ диваци, азъ съмъ едновремено и законъ и сѫдия. Никой не оспорва моята воля. Но азъ съмъ баща и чувствителностьта трови живота ми.

Какво целѣше той съ тоя монологъ? Димъ не можа да узнае, защото той бѣ прекѫснатъ отъ веселия смѣхъ въ съсѣдната палатка, дето Лабискви играеше съ едно вълче наскоро уловено. Изразъ на скръбь сгърчи лицето на Снасъ.

— Трѣбва и това да се изтърпи, — прошепна той скръбно. — Маргаретъ трѣбва да се омѫжи и вашето присѫствие тука е щастие за насъ. Не се надѣвахъ никакъ на Четири Очи, а колкото се отнася до Макъ Канъ, толкова малко вѣрвахъ въ него, че го дадохъ за мѫжъ на една индийка, която напраздно бѣше палила своя факелъ двадесеть години наредъ. Ако вие не бѣхте тука, щѣхъ да дамъ дъщеря си на единъ индиецъ, Либахъ щеше да бѫде баща на моитѣ внучета.

Въ тоя мигъ Лабискви излѣзе отъ палатката съ вълчето на рѫце и се приближи до двамата мѫже, сякашъ привлѣчена отъ нѣкакъвъ магнитъ, съ очи препълнени съ любовь, която не умѣеше да скрие.

IX.

— Слушай ме, — каза Макъ Канъ. — Почва да размръзва. Повърхностьта на снѣга се втвърдява. Сега е удобниятъ моментъ за пѫтуване, като не се смѣтатъ пролѣтнитѣ бури въ планината. Азъ ги зная. Нѣма да бѣгамъ съ никой другъ освѣнъ тебе.

— Но ти не можешъ да бѣгашъ, — му отвърна Димъ. — Не можешъ да се мѣришъ съ никой мѫжъ достоенъ за това име. Гръбнакътъ ти е отъ размекналъ мозъкъ. Ако искашъ да тръгнешъ, върви самъ. И после, намѣренията се промѣнять, може азъ да не отида никога… Еленовото месо е вкусно, скоро и пролѣтьта ще дойде, а съ нея и лакердата.

Снасъ пъкъ му казваше:

— Съдружникътъ ви умрѣ. Моитѣ ловци не го убиха, но намѣриха тѣлото му замръзнало още при първата буря въ планината. Никой не може да избѣга отъ тука. Кога ще направимъ свадбата?

А Лабискви:

— Наблюдавамъ ви и забелѣзвамъ, че очитѣ и лицето ви сѫ неспокойни. О! познавамъ добре лицето ви и малкия белегъ отъ рана, тъкмо подъ ухото. Когато сте доволенъ и се усмихвате въ ѫглитѣ при очитѣ ви се образуватъ три-четири бръчки, а когато се смѣете ставатъ шесть, а понѣкога и седемъ. А сега нѣма нито една. Никога не съмъ чела книги: азъ не зная да чета. Но Четири Очи ме научи на много нѣща. И въ неговитѣ очи азъ видѣхъ тъга за свѣта. Но тука имаше хубаво месо, риба въ изобилие, плодове и зеленчуци; и често съседни племена ни доставяха брашно въ замѣна на нашитѣ кожи. И все пакъ, той искаше отново да види свѣта. Та толкова ли е хубавъ свѣтътъ, че и вие също жадувате за него? Четири Очи нѣмаше какво да го задържа. Но вие нѣмате ли мене?

Тя въздъхна и поклати глава.

— Четири Очи умрѣ съ съжаление, така ли ще бъде и съ васъ, ако останете тука? Не мога да си представя какъвъ е свѣтътъ. Ще избѣгате ли, за да се върнете въ него?

Димъ не можеше нищо да каже, но тя го разбираше само, като гледаше ъглитѣ на устата му. Минаха нѣколко минути; тя видимо се борѣше съ себе си, а Димъ се сърдѣше самъ на себе си за необяснимата подлость, която му пречеше да признае жаждата си за връщане въ външния свѣтъ и съществуването на друга жена. Лабискви пакъ въздъхна.

— Добре! моята любовь къмъ васъ е по-голѣма отъ страха къмъ баща ми, а зная, че гнѣвътъ му е по-страшенъ отъ урагана въ планината. Вие ми казахте какво е любовь. Азъ ще ви докажа моята. Ще ви помогна да избѣгате отъ тука.

X.

Димъ тихо се събуди, безъ да се помръдне. Малки топли пръсти докоснаха бузата му, плъзнаха се до устнитѣ му и нѣжно ги притиснаха. После една кожа, пропита съ външния студъ го помилва и ухото му долови шепота на една само дума: Елате!

Той седна предпазливо и се вслуша. Нощниятъ концертъ на кучетата — вълци въ лагера бѣше започналъ, но, въпреки шума, той чу, близу до себе си, лекото равномѣрно дишане на Снасъ.

Лабискви го дръпна изведнъжъ за ръката и той разбра, че тя го канѣше да я последва. Той взе обувкитѣ и чорапитѣ си и излѣзе на снѣга по мокасини. Като излѣзоха вънъ отъ свѣтлината на гаснещия огънь, тя му направи знакъ да се облѣче, и докато той вършеше това, тя се върна въ палатката, дето спѣше Снасъ.

Напипвайки съ пръсти стрелкитѣ на часовника, Димъ разбра, че бѣше единъ часа сутриньта. Температурата бѣше сравнително мека — около десеть градуса подъ нулата. Лабискви скоро се върна и го поведе презъ тъмнитѣ пѫтеки на заспалия лагеръ. При все, че се мѫчеха да заглушатъ стѫпкитѣ си, замръзналиятъ снѣгъ скърцаше подъ краката имъ, но шумътъ се губѣше въ кучешкитѣ виения.

— Сега можемъ да приказваме, — каза тя, когато и последното огнище остана на половинъ миля задъ тѣхъ.

Тя стоеше срещу него, освѣтлена отъ звездитѣ. Едва тогава той забеляза, че тя държи въ рѫцетѣ си товаръ и съ пипане позна скитѣ, една пушка, две кутии съ патрони и покривкитѣ за спане.

— Всичко приготвихъ, — каза тя, като се засмѣ доволна. — Трѣбваха ми два дена да напълня скривалището. Има месо, брашно и кибритъ. Взехъ и ски. Тѣ сѫ практични за замръзналия снѣгъ. О! азъ знамъ да вървя по снѣговетѣ и бързо ще напредваме, любовь моя!

Димъ мълчеше. Изненаданъ бѣше отъ това, че тя бѣ подготвила бѣгството му, но решението й да върви съ него надминаваше всичкитѣ му очаквания. Въ тоя моментъ бѣше неспособенъ да изработи планъ за дѣйствие и се ограничи да я освободи полекичка отъ товара. После я прегърна и я притисна силно до гърдитѣ си; но още не знаеше на какво да се реши.

— Богъ е добъръ, — пошепна младото момиче, — той ми изпрати единъ любимъ.

Обаче Димъ нѣмаше смѣлость да й каже, че иска да тръгне самъ. Преди да й отговори, той видѣ мислено да се клатушкатъ и рухватъ всичкитѣ му спомени за блѣстящия свѣтъ и слънчевитѣ мѣстности.

— Да се върнемъ назадъ, Лабискви, — каза той. — Вий ще ми станете жена и ще живѣемъ за винаги съ племето на Еленитѣ.

— Не! Не!

Тя поклати глава и цѣлото й тѣло, въ прегръдкитѣ на младия човѣкъ, сякашъ протестираше противъ това предложение.

— Азъ зная какво правя. Много мислихъ. Съжалението за свѣта ще ви обземе и ще разкѫсва сърдцето ви презъ дългитѣ нощи. Четири Очи отъ това умрѣ. И вий ще умрете. Хората, които сѫ познали свѣта, искатъ пакъ да го видятъ. А азъ не искамъ да умрете. Ний ще преминемъ снѣжнитѣ планини презъ южния проходъ.

— Слушайте ме, мила, — настоя той, — трѣбва да се върнемъ въ лагера.

Тя закри устнитѣ му съ рѫка, за да му попречи да каже нѣщо повече.

— Обичате ли ме? Кажете, че ме обичате!

— Да, обичамъ ви, Лабискви, моя чудна приятелко.

Рѫкавицата на младото момиче отново се сложи полека на устнитѣ му, като преграда на всѣка друга дума.

— Ще отидемъ въ скривалището, — каза тя рѣшително. — То е на три мили отъ тука. Вървете следъ мене!

Но той не мърдаше и тя напраздно го дърпаше за рѫката — не можеше да го поклати. Обзе го желание да й разкрие всичко за жената, която обичаше отъ другата страна на южния проходъ.

— Ще сгрѣшите много, ако се върнете назадъ! — каза тя най-после. — Азъ… азъ съмъ само една дивачка и свѣтътъ ме плаши; но още повече ме е страхъ за васъ, отколкото за мене. Нали виждате, това, което ми казахте се сбъдна. Азъ ви обичамъ повече отъ всичко на свѣта, повече отъ самата мене. Сърдцето ми е пълно съ мисли за васъ, блѣстящи и безбройни, като звездитѣ, не сѫществуватъ думи, съ които да ги изразя. Какво да ви кажа? Тѣ сѫ тука… вижте!

Както говореше, тя извади едната си рѫкавица, хвана рѫката му, пъхна я подъ топлата си горна дреха, сложи я на сърдцето си и силно я притисна. Въ заобикалящето ги мълчание, той чу бързитѣ удари на сърдцето й и знаеше, че любовьта оживява всѣко отъ тия туптения. Тогава нѣжно, съ едва забележимо движение, все още стискайки рѫката на Димъ върху сърдцето си, тя почна да пристѫпва по посока на скривалището. Той не можа да противостои повече. Почувствува се увлеченъ отъ сърдцето, което биеше въ шепата му.

XI.

Студътъ бѣше втвърдилъ снѣга следъ лекото размръзване отъ вечерьта и тѣ вървѣха бързо съ скитѣ си.

— Тамъ е, между дърветата! — каза Лабискви.

Изведнъжъ тя очудена стисна рѫката на Димъ. Подъ дърветата малъкъ огънь весело пръщеше, а до него бѣше клекналъ Макъ Канъ. Лабискви пошепна на индийски нѣколко думи, но така язвително, че Димъ веднага си спомни за прекора „леопардъ“ даденъ й отъ Четири Очи.

— Съмнявахъ се, че ще бѣгашъ безъ мене, — обясни Макъ Канъ, когато стигнаха при него, и малкитѣ му проницателни очи лукаво блѣстѣха. — Затова не изпускахъ отъ очи малката и, като видѣхъ, че крие ски и провизии, разбрахъ. И азъ си донесохъ ски, храна… А огнището? Нѣма нищо страшно. Цѣлиятъ лагеръ спи и хърка; студено е. Ще тръгнемъ ли сега?

Лабискви хвърли на Димъ бързъ, отчаянъ погледъ, размисли бързо върху положението и почна да говори. При все, че въ любовнитѣ работи бѣше просто дете, тя показа въ решителностьта си въ другитѣ обстоятелства на живота, че нѣма нищо общо съ пълзящето растение, което търси подкрепа.

— Макъ Канъ, ти си куче, — каза тя съ съскащъ гласъ и очи свѣтнали отъ гнѣвъ. — Зная, че ако те изоставимъ, ще вдигнешъ тревога въ лагера. Добре. Принудени сме да те вземемъ съ насъ. Но ти познавашъ баща ми. Азъ приличамъ на него. Ще извършвашъ твоя дѣлъ отъ работата. Старай се да се подчинявашъ. Ако ни изиграешъ нѣкоя лоша игра, ще се каешъ, че си поискалъ да бѣгашъ.

Макъ Канъ я гледаше отдолу нагоре съ малкитѣ си, сякашъ пробити съ сврѣделъ очи, въ които умразата се смѣсваше съ низко покорство. Гнѣвътъ, който оживяваше погледа на младото момиче, се превърна въ неизказана кротость, когато тя се обърна къмъ Димъ.

— Нали, това, което ти казахъ, е вѣрно? — го попита тя.

Зората ги намѣри всрѣдъ близкитѣ хълмове, чийто поясъ се простираше между вълнообразната равнина и планинитѣ. Макъ Канъ подсказа, че е време за закуска, но другаритѣ му намѣриха, че е по-добре да продължатъ и да се спратъ само за вечеря, когато следобѣдната топлина размекне снѣга и вървенето стане мѫчно.

Скоро хълмоветѣ станаха по-високи и рѣкичката, по чието заледено корито тѣ вървѣха, навлѣзе въ все по-дълбоки и по-дълбоки тѣснини.

Знацитѣ — предвестници на пролѣтьта ставаха по-рѣдки; обаче на нѣкои мѣста водата бѣше освободена отъ леда и на два пѫти тѣ срещаха групи отъ върби — джуджета, по които вече се забелѣзваха пъпки.

Лабискви показа предъ Димъ знанията, които имаше за областьта и плановетѣ, които бѣше съставила, за да осуети преследването. Имаше само два изхода презъ планинитѣ: единиятъ на западъ, другиятъ на югъ. Снасъ незабавно щѣше да ги запази съ своитѣ млади войници. Но сѫществуваше и другъ пѫть къмъ югъ. Въ сѫщность, той спираше на срѣдата, завиваше на западъ, пресичаше три долини и пакъ продължаваше по старата посока.

Младитѣ индийци, като нѣмаше да намѣрятъ следитѣ на бѣглецитѣ по обикновения пѫть, щѣха да предположатъ, че сѫ тръгнали по другия, къмъ югъ, но нѣмаше да си представятъ, че сѫ избрали най-дългия и най-труденъ пѫть.

Следъ като хвърли погледъ на Макъ Канъ, който вървѣше отзадъ, Лабискви каза полугласно на Димъ:

— Той яде… лошо начало.

Димъ погледна ирландеца и видѣ, че той дъвчи скришомъ парчета сланина отъ еленъ, извадени отъ чантата, която носѣше.

— Не трѣбва да се яде по всѣко време, Макъ Канъ, — каза той. — Въ мѣстностьта, презъ която ще минемъ нѣма дивечъ и трѣбва още отъ сега да си раздѣлимъ храната на дажби. Ако искашъ да пѫтувашъ съ насъ, дръжъ се, като честенъ човѣкъ.

Къмъ единъ часа, ледената кора толкова омекна, че не можеше да крепи скитѣ. Тѣ спрѣха и ядоха за пръвъ пѫть. Димъ направи описъ на хранитѣ.

Товарътъ на Макъ Канъ му причини разочарование. Той бѣше натъпкалъ чантата си съ толкова кожи отъ сребърни лисици, че почти не оставаше мѣсто за храната.

— Не вѣрвахъ, че съмъ взелъ толкова много, — обясни той. — Когато си нареждахъ чантата, бѣше тъмно. Но тѣ струватъ скѫпо. А съ нашитѣ муниции, ще имаме дивечъ въ изобилие.

— Да! вълцитѣ ще те налапатъ въ изобилие, — му отговори Димъ сухо, а очитѣ на Лабискви свѣтѣха отъ ярость.

По тѣхното пресмѣтане, щѣха да иматъ храна за единъ месецъ, съ условия нищо да не разпиляватъ и да не си дояждатъ. Димъ раздѣли товара въ чантитѣ, като отстѫпи на настояванията на Лабискви, която искаше да носи своя дѣлъ.

На другия день трѣбваше да минатъ презъ едно широко дефиле, дето коритото на рѣкичката се разливаше; тѣ едва вървѣха по омекналия снѣгъ и стигнаха на склона на планината, чиято снѣжна повърхность бѣше още издръжлива.

— Още десеть минути и нѣмаше да можемъ да минемъ презъ равнината, — каза Димъ, когато се спрѣха да си отдъхнатъ на единъ голъ хребетъ. — Тая точка я надвишава поне съ хиляда стѫпки.

Но Лабискви, безъ да отговори, му посочи праздното пространство между дърветата. Всредъ това пространство, петъ ясни силуета вървѣха съ мѫка на една линия.

— Младежитѣ! — каза тя най-после.

— Тѣ потъватъ чакъ до хълбоцитѣ, — каза Димъ. Нѣма да стигнатъ днесъ до твърда почва. Ний сме ги изпреварили съ нѣколко часа. Хайде, Макъ Канъ! Ставай! До като можемъ да вървимъ, нѣма да ядеме!

Макъ Канъ измърмора нѣщо, но понеже нѣмаше вече сланина отъ еленъ въ чантата си, тръгна следъ другаритѣ си, като пребито псе.

Въ по-високата долина, дето сега се намираха, ледената кора започна да омеква чакъ къмъ три часа следъ обѣдъ. Тогава тѣ тръгнаха по сѣнката на планината, дето снѣгътъ отново се втвърдяваше. Спрѣха само веднъжъ, извадиха сланината конфискувана отъ Макъ Канъ и я изѣдоха вървешкомъ. Тя бѣше замръзнала и би трѣбвало да я стоплятъ; но тя се ронѣше въ устата имъ и залъгваше свиванията на стомаситѣ имъ.

Следъ продължително свечеряване, настѫпи гѫста тъмнина подъ облачно небе; къмъ деветь часа тѣ се настаниха на лагеръ въ една малка борова горичка. Макъ Канъ, капналъ отъ умора, пъшкаше.

Деньтъ бѣше изтощителенъ и въпреки придобитата опитность отъ деветь годишенъ поляренъ животъ, той започна да смучи снѣгъ, а устата му, изсъхнала и гореща, му причиняваше нетърпими страдания. Той остана да пъшка свитъ до огъня, а другитѣ се заловиха да приготвятъ огъня. Лабискви бѣше неуморима; нейната жизненость, физическата й и морална издържливость караха Димъ непрестанно да се очудва. Въ веселостьта й нѣмаше нищо принудено; тя все имаше по една усмивка за него и когато случайно рѫцетѣ имъ се докосваха, тѣ продължаваха докосването въ милувка.

Но когато очитѣ й се спираха на Макъ Канъ, тѣ заплашително блѣсваха и израза на лицето й ставаше твърдъ и враждебенъ.

Презъ нощьта излѣзе вѣтъръ и започна да вали снѣгъ. На другия день тѣ вървѣха и се борѣха пипнешкомъ съ снѣжнитѣ виялици. Минаха, безъ да го видятъ, завоя на пѫтя, който се изкачваше по коритото на едно поточе и пресичаше единъ хребетъ на западъ. Два дена още тѣ скитаха, обикаляйки напраздно обширни пространства; пролѣтьта бѣ останала на по-низкитѣ височинки, а тѣ се бѣха върнали въ царството на студа.

— Младежитѣ загубиха следитѣ ни. Какво ни пречи да си починемъ единъ день? — се молѣше Макъ Канъ.

Но напраздно. Димъ и Лабискви съзнаваха добре опасностьта на положението.

Тѣ бѣха изгубени въ безкрая на планинитѣ и откакъ бѣха тръгнали, не забелѣзаха нито дивечъ, нито пъкъ нѣкаква най-малка следа.

Днитѣ минаваха единъ следъ другъ въ скитане изъ една негостоприемна область, дето бѣха принудени да обикалятъ лабиринтъ отъ долини и проходи, които рѣдко водѣха къмъ западъ. Щомъ влезѣха въ нѣкой отъ тия проходи, трѣбваше да го изминатъ до край, защото заледенитѣ върхове и стръмнитѣ брѣгове, които го заграждаха бѣха невъзможни за изкачване. Умората и студътъ убиваха енергията имъ; все пакъ тѣ бѣха още доста енергични и намалиха дажбитѣ, които си бѣха опредѣлили до тогава.

Една нощь Димъ се събуди отъ шума на нѣкаква борба. Той чу ясно отъ къмъ страната дето спѣше Макъ Канъ, прекѫснато дишане и нѣкакви странни звуци. Съ единъ ритникъ той разрови огъня и видѣ Лабискви, която, съ рѫце вкопчени въ гърлото на ирландеца, го караше да изплюе едно парче месо наполовина сдъвкано. Въ тоя мигъ тя взе нѣщо отъ хълбока си и Димъ видѣ какъ блѣсна ножа, който тя извади отъ ножницата.

— Лабискви! — извика той властно.

Тя се поколеба.

— Не правете това! — продължи той, като се спусна къмъ нея.

Тя треперѣше отъ гнѣвъ, но рѫката й се спусна съ съжаление въ ножницата. Сякашъ се страхуваше, че нѣма да може по-дълго време да се сдържи, тя отиде къмъ огъня и се залови да го разпалва.

Макъ Канъ седна, като пъшкаше и заплашваше едно следъ друго, обзетъ отъ страхъ и ярость, и бърборѣше нѣкакви несвързани обяснения.

— Отде взе това месо? — попита Димъ.

— Претърсете го! — каза Лабискви.

Това бѣха първитѣ думи, които тя произнесе съ треперящъ гласъ.

Макъ Канъ поиска да се защити, но Димъ го сграби безпощадно и намѣри подъ мишницата му едно парче еленово месо, което той бѣше сложилъ тамъ, за да се размръзне отъ топлината на тѣлото му. Въ тоя мигъ единъ викъ на Лабискви отвлече вниманието на Димъ; тя се бѣ спуснала къмъ чантата на Макъ Канъ и я бѣ отворила.

Вмѣсто месото, което трѣбваше да бѫде въ нея, оттамъ изпаднаха мъхъ, борови игли, стърготини, разни дребни остатъци, съ които клетникътъ бѣше замѣстилъ месото.

Тя пакъ се хвърли съ ножа въ рѫка къмъ виновния, но Димъ я хвана съ две рѫце и тя се подчини, стенейки отъ безсилна ярость.

— О! моя любовь, не ми е за храната, — се задъхваше тя, — но за васъ, за вашия животъ. Безчестникътъ! Той ядѣше вашата плъть, самия васъ!

— Нѣма да умремъ отъ това, — й каза Димъ, за да я утеши. — Занапредъ той ще носи брашното. Не може да го яде тъй както си е, а ако го стори, ще го смажа съ собствената си рѫка, защото въ такъвъ случай би унищожилъ вашия животъ заедно съ моя.

Той я прегърна по-силно.

— Мила моя, на мѫжетѣ е работа да убиватъ; женитѣ не трѣбва да убиватъ.

— Значи, вие нѣма да ме обичате вече, ако убия това куче? — попита тя очудено.

— Да, но не толкова много, — отговори Димъ дипломатически.

Тя въздъхна примирена.

— Добре, — каза тя, — нѣма да го убия.

XII.

Презъ това време младитѣ индийци продължаваха неумолимото си преследване. Водени отъ чудни случайности и отъ предположенията, които сами правѣха за пѫтя хванатъ отъ бѣглецитѣ, тѣ винаги намираха заличената отъ ураганитѣ следа и тръгваха по нея. Ако валѣше снѣгъ, Димъ и Лабискви правѣха най-невѣроятни завои, тръгваха на изтокъ, когато пѫтятъ имъ бѣше на западъ или югъ избѣгваха нѣкоя равнина и се изкачваха по нѣкой наклонъ. Понеже се бѣха заблудили, това нѣмаше значение! Но невъзможно имъ бѣше да се отърватъ отъ индийцитѣ, освенъ за нѣколко дена. Когато следъ нѣкоя буря загубваха следитѣ, тѣ се пръсваха въ хайка и първиятъ, който намѣрѣше нѣкой новъ знакъ, запалваше голѣмъ огънь, за да събере другаритѣ си.

Димъ изгуби понятието си за време, — за изминатитѣ дни и нощи, за ураганитѣ и почивкитѣ. Въ адъ отъ страдания, Лабискви и той, изтощени, продължаваха борбата, а Макъ Канъ се влачеше криво-лѣво следъ тѣхъ, мърморейки спомени и мечти за Санъ-Франциско. Огромни върхове, спокойни и строги въ синьото ледено небе, се изправяха надъ главитѣ имъ. Тѣ бѣгаха презъ долини съ стени стръмни като скали, по които не можеше да се закрепи снѣгъ, после се впущаха въ тѣсни проходи, дето се срещаха страшно дълбоки езера.

Една нощь, между два урагана, пламъкътъ на далеченъ вулканъ освѣтли небето. Тѣ не го видѣха вече и най-после се запитаха дали не сѫ имали халюцинация.

Тѣ пресичаха падини, дето снѣгътъ, замръзналъ на слоеве, се бѣше натрупалъ на стотици стѫпки дебелина, после тѣсни проходи, дето блѣщѣха ледници, отъ които снѣгътъ бѣ пометенъ отъ страшни вѣтрове. Тѣ се влачеха, мълчаливи като сѣнки, по страната на преспи готови да рухнатъ; и понѣкога гърмътъ на падането ги изтръгваше отъ изтощителното вцепенение.

Често тѣ се спираха безъ огънь и бѣха принудени съ топлината на тѣлата си да размръзватъ дажбата си месо.

Всредъ тия смъртни изпитания, Лабискви си оставаше все сѫщата. Веселото й настроение не я напускаше никога, освѣнъ когато погледътъ й падаше на Макъ Канъ. И най-тежкитѣ упадъци отъ умора и студъ не успѣваха да обуздаятъ проявитѣ на любовьта й. Внимателна като млада котка, тя надзираваше подѣлбата на скромнитѣ дажби и Димъ чувствуваше, че тя, въ дъното на сърдцето си, упреква Макъ Канъ за всѣко движение на челюститѣ му.

Единъ день тя раздаде храната и ирландецътъ енергично запротестира. Указа се, че не само на него, но и на самата нея, тя бѣше отдѣлила по-малко храна, отколкото на Димъ. Оттогава той самъ вършеше тая работа.

Една сутринь, следъ като валѣ снѣгъ цѣла нощь, тѣ бѣха грабнати отъ една малка преспа и завлѣчени на около тридесеть стѫпки. Тѣ се измъкнаха полу-задушени, но безъ рани, Макъ Канъ обаче изгуби чантата си, въ която бѣше всичкото брашно и която ново срутване завлѣче безвъзвратно. Оттогава Лабискви съвсемъ престана да поглежда Макъ Канъ, при все че той нѣмаше никаква вина за нещастието и Димъ разбра, че тя не смѣеше вече да го гледа, отъ страхъ, че нѣма да може вече да се сдържа.

XIII.

Бѣше презъ една съвършено тиха утринь; небето бѣше ясно и синьо и снѣгътъ блѣстѣше подъ слънчевитѣ лѫчи. Край единъ просторенъ наклонъ тѣ се движеха като изморени призраци въ нѣкакъвъ мъртавъ свѣтъ. Никакво подухване на вѣтрецъ не нарушаваше страшното и ледено спокойствие. Върхове далечни съ стотици мили чертаеха гръбнака на скалисти планини и изглеждаха толкова ясни, сякашъ се намираха на нѣколко километра оттамъ.

— Нѣщо ще ни се случи, — пошепна Лабискви. Нѣмате ли нѣкакво предчувствие? Тукъ, тамъ, навсѣкѫде. Всичко ми се струва странно.

— Азъ треперя, но не отъ студъ, нито отъ гладъ — отговори Димъ.

— Нали въ главата и сърдцето? — извика тя възбудена. — И азъ усѣщамъ сѫщото.

— Не, не чувствата ми сѫ засѣгнати, — обясни Димъ. — Като че ли ледени игли ме пронизватъ. Това е нѣкакъвъ нервенъ студъ.

Следъ единъ мигъ тѣ се спрѣха, за да си отдъхнатъ.

— Не мога да различавамъ върховетѣ, — каза Димъ.

— Въздухътъ стана тежъкъ и гѫстъ, — констатира Лабискви. — Едва дишамъ.

— Има три слънца, — изръмжа съ дрезгавъ гласъ Макъ Канъ, който залиташе, вкопченъ за тоягата си.

Наистина, отъ всѣка страна на слънцето се виждаше още по една звезда.

— Петь сѫ, — извика Лабискви.

Докато гледаха, струваше имъ се, че и други се образуватъ и изпущатъ лѫчи.

— Велики Боже! небето е пълно съ слънца! — изрева Макъ Канъ, изплашенъ.

Изведнъжъ той зави отъ изненада и болка.

— Нѣщо ме бодна, — изпъшка той.

После дойде редъ на Лабискви да извика и Димъ сѫщо усѣти по бузата си едно студено бодване, което после го парна, като киселина. Той си спомни за морскитѣ бани, когато му се случваше да бѫде нараненъ отъ отровнитѣ жилки на рибитѣ, наречени „португалски броненосци“. Усѣщането бѣше сѫщото и той неволно прекара рѫка по лицето си, за да махне това що го нараняваше.

Въ тоя мигъ се чу гърмежъ, странно заглушенъ. На долната часть на наклона, младитѣ индийци, прави на скитѣ си, откриха огънь.

— Разпръснете се, — заповѣда Димъ, — и катерете се бързо. Ний сме почти на върха. Тѣ сѫ на четвъртъ миля отъ горе на долу и ний можемъ да ги надминемъ съ една или две мили преди тѣ да почнатъ да слизатъ по другия склонъ.

Подъ невидимитѣ игли, съ които въздухътъ бодѣше и горѣше лицата имъ, и тримата се пръснаха по снѣга и ускориха изкачването си.

— Щастливи сме — каза Димъ запъхтѣнъ, — че четирима отъ тѣхъ иматъ стари пушки, а само петиятъ има Винчестеръ. Освенъ това, слънцата имъ пречатъ да се прицелватъ добре.

— Баща ми е ядосанъ, — каза младата мома, — далъ имъ е заповѣдь да убиватъ.

— Колко е чудноватъ гласа ви, сякашъ иде много отъ далече!

— Покрийте си устата, — извика изведнъжъ Лабискви, — и не говорете. Зная какво е това. Покрийте си устата съ рѫкава, ето тъй, и нито дума повече.

Пръвъ падна Манъ Канъ, стана съ мѫка. Падаха много пѫти, преди да стигнатъ до хребета. Мускулитѣ имъ отказваха да се подчиняватъ на волята, а тѣлата имъ бѣха обзети отъ вцепенение и умора, причината на която не можеха да разбератъ. Отгоре надолу тѣ виждаха младитѣ индийци сѫщо да се клатушкатъ и да падатъ по наклона.

— Тѣ никога не ще стигнатъ до тука, — каза Лабискви. — Това е „бѣлата смърть“. Чувала съмъ да говорятъ за нея нашитѣ старци. Сега ще се спусне мъгла, различна отъ всички други мъгли, които сте видѣли. Мъгла или студенъ пушъкъ. Рѣдки сѫ тия, които сѫ оставали живи следъ такава мъгла.

Макъ Канъ едва пъхтѣше и се задушваше.

— Покрийте си устата, — му заповѣда Димъ.

Изведнъжъ отвсѣкѫде ги заобиколиха свѣткавици и привлекоха погледа имъ къмъ многото слънца. Тѣ ги видѣха какъ потъмняватъ и се забулватъ. Атмосферата се изпълни съ дребенъ огненъ прахъ, който покриваше съседнитѣ скали. Младитѣ индийци, които се мѫчеха да ги настигнатъ, изчезнаха въ тая фантастична мъгла.

Макъ Канъ бѣше клекналъ на скитѣ и закрилъ съ рѫце очитѣ и устата си.

— Хайде, тръгвай! — му каза Димъ.

— Не мога да мръдна, — отговори той, и свитото му тѣло се опита да се заклати.

Димъ, който едва успѣваше да се отърси отъ обхваналата го летаргия, се приближи съ мѫка до човѣка. Съзнанието му бѣше съвсемъ ясно; само тѣлото му бѣше засегнато.

— Оставете го! — пошепна тихо Лабискви.

Но Димъ съ едно усилие на волята си, успѣ да вдигне ирландеца и да го постави съ лице къмъ дългия наклонъ, по който щѣха да слизатъ. После той го бутна напредъ и Макъ Канъ, направлявайки и забавяйки плъзгането съ тоягата си, проникна въ облака отъ диамантенъ прахъ.

Димъ погледна Лабискви, която се усмихна, при все че бѣше готова да се струполи. Той й направи знакъ да тръгне, но тя се приближи до него и, единъ до другъ, тѣ се спуснаха къмъ бодлитѣ на ледения огънъ.

При все, че се стѣгаше колкото можеше, Димъ, увлеченъ отъ тежестьта си, се принуди да я остави назадъ. Той летѣ дълго време съ страшна бързина и се спрѣ на една хоризонтална плоскость съ грапава повърхность. Той се задържа тамъ, докато тя дойде при него и тѣ продължиха да слизатъ заедно по единъ не много стръменъ наклонъ, който скоро се свърши.

Вцепенението имъ се усили. Съ най-голѣми усилия на волята, тѣ вървѣха като охлюви. Тѣ отминаха отново Макъ Канъ, отново клекналъ на скитѣ си и Димъ, безъ да се спира, го вдигна съ помощьта на тоягата си.

— Да спремъ сега, — каза съ мѫка Лабискви. — Да спремъ, или ще умремъ. Трѣбва да се скриемъ, старцитѣ така казваха.

Безъ да губи време да откопчва каишитѣ, тя ги отрѣза. Димъ направи сѫщото и следъ единъ последенъ погледъ къмъ феерията на „бѣлата смърть“ и смѣшнитѣ слънца, тѣ се покриха съ кожитѣ, сгушени единъ до другъ.

Тѣ усѣтиха, че Макъ Канъ се спъва отъ тѣхъ и пада, после чуха слаби стенания и клетви, скоро задавени отъ силна кашлица; най-после той се притисна до тѣхъ и се покри съ кожитѣ си. Тогава тѣ започнаха да се задушватъ, разтърсвани отъ пристѫпитѣ на суха кашлица — конвулсивна и невъзможна за задържане. Пулсътъ имъ стана по-бързъ и ги втресе.

Силнитѣ и чести пристѫпи се увеличаваха къмъ срѣдата на следъ обѣда. После започнаха да се успокояватъ и тѣ можаха малко да поспятъ.

Обаче кашлицата на Макъ Канъ продължаваше да се влошава и по пъшканията и виковетѣ, разбраха, че той бълнува.

По едно време, Димъ поиска да махне покривкитѣ, за да види въ какво състояние е Макъ Канъ, но Лабискви не му позволи.

— Не, — каза тя съ молба. — Да се откриешъ, значи смърть. Облегнете лицето си на моята дреха, дишайте тихо и не говорете. Направете като мене.

Тѣ прекараха нощьта въ дрѣмка, пресичана отъ пристѫпи на кашлица, които се предаваха отъ единъ на другъ. Малко следъ полунощь, споредъ пресмѣтането на Димъ, Макъ Канъ се закашля за последенъ пѫть. Следъ това той издаваше само глухи стенания.

Димъ се събуди отъ една цѣлувка на Лабискви. Той бѣше въ прегръдкитѣ й, главата му почиваше на гърдитѣ й. Младото момиче заговори; веселиятъ й гласъ отново бѣ придобилъ обикновения си звукъ и не бѣше вече глухъ, като вечерьта.

— Съмна се, — каза тя, като повдигна леко покривкитѣ. — Вижте, о, моя любовь! Свѣтло е вече. Ний останахме живи и кашлицата престана. Ний можемъ да видимъ свѣта, но азъ ще бѫда щастлива да остана завинаги така. Часътъ, който току-що прекарахъ ми е милъ. Бѣхъ будна и мислѣхъ за васъ, за да ви обичамъ.

— Не чувамъ вече Макъ Канъ, — каза Димъ. — Ами какво станаха младитѣ войници, тѣ не можаха да ни настигнатъ?

Той отхвърли завивкитѣ и видѣ на небето само едно слънце, нормално и единствено. Тихъ вѣтрецъ, въ който още се чувствуваше студъ, полъхваше и обещаваше по-милостиви дни. Свѣтътъ бѣ взелъ отново обикновения си видъ.

Макъ Канъ лежеше на гръбъ; лицето му, почернѣло отъ пушъка и немито отъ дълго време вече, бѣше замръзнало и твърдо като мраморъ. Лабискви не се трогна отъ тая гледка.

— Вижте! — каза тя изведнъжъ. — Една птица на снѣговетѣ. Хубаво предсказание.

Индийцитѣ бѣха изчезнали. Тѣ или бѣха загинали по другия склонъ, или се бѣха отказали отъ преследването.

XIV.

Оставаха имъ толкова малко провизии, че не смѣеха да изяждатъ и една десета отъ онова, което би трѣбвало да изедатъ, нито стотна отъ онова, което би имъ се искало. Презъ следващитѣ дни тѣ продължиха да вървятъ като на сънь — чувството за самозапазване се бѣ притѫпило у тѣхъ отъ скитане изъ самотата на планинитѣ. Усилията имъ бѣха несъзнателни, автоматични. Тѣ се мѫчеха да намѣрятъ пѫтя къмъ западъ, а долинитѣ и недостѫпнитѣ планински вериги ги отхвърляха къмъ северъ или югъ.

— Нѣма никакъвъ проходъ къмъ югъ, — казваше Лабискви. — Старцитѣ знаеха добре. Къмъ западъ, все къмъ западъ трѣбва да вървимъ.

Бѣха се отървали отъ преследването на индийцитѣ, но не и отъ преследването на глада. Настѫпи единъ студенъ день, презъ който завалѣ снѣгъ не на парцали, а на ледени кристали, едри като пѣсъчни зърна и валѣ непрекѫснато три дни и три нощи. Невъзможно бѣ да се върви по-нататъкъ, преди пролѣтното слънце да направи да се образува кора по повръхностьта, тѣ стоеха на едно мѣсто, увити въ кожитѣ и понеже си почиваха, намалиха още повече дажбитѣ си.

Тия дажби бѣха толкова малки, че едва успѣваха да успокояватъ свиванията на стомаситѣ имъ. Лабискви, почти въ безсъзнание, възбудена отъ вкуса на храната, нададе пискливи звуци, като животно, хвърли се на дажбата си за другия день и я тури въ устата си.

Тогава Димъ видѣ сцена, която никога нѣмаше да забрави. Като стисна храната съ зѫбитѣ си, тя се опомни, хвърли я и съ юмрука си удари гнѣвно виновната уста. Но въ последствие много други чудеса щѣха да видятъ очитѣ на Димъ.

Следъ като валѣ дълго снѣгъ, излѣзе силенъ вѣтъръ, който шибаше съ дребнитѣ ледени кристали. Вѣтърътъ духа прѣзъ цѣлата нощь и когато Димъ, съ блуждаещи очи и замъглена мисъль, на другия день видѣ ясното, безоблачно небе, помисли, че сънува.

Около него се възправѣха върхове, низки и високи, като самотни стражи, или пъкъ групирани, като събрани на съвѣтъ титани. И на всичкитѣ върхове се развѣваха огромни снѣжни знамена, дълги хиляди стѫпки, млѣчни облаци съставени отъ свѣтлина и сѣнка, посребрени отъ слънцето.

— Очитѣ ми видѣха славата на Господа, който идва! — запѣ низко Димъ предъ снѣжния прахъ, който вѣтърътъ отвѣваше къмъ небето, като свѣтливи копринени воали.

Той все гледаше; знамената все висѣха по скалитѣ и той все мислѣше, че сънува, когато Лабискви се изправи всредъ кожитѣ.

— Азъ сънувамъ, Лабискви, — каза той. Сънувате ли и вие въ моя сънъ?

— Това не е сънъ! — отговори тя. Старцитѣ сѫ ми разправяли за тия явления. Следъ това ще дойде пролѣтниятъ вѣтъръ и ний ще живѣемъ и ще намѣримъ заслужена почивка.

XV.

Димъ сполучи да убие една птица и си я раздѣлиха. Веднъжъ, на дъното на една долина, дето върбитѣ бѣха напъпили въ снѣга, той уби единъ заякъ съ скитѣ; другъ пѫть една слаба, бѣла невѣстулка. Това бѣше всичкия дивечъ, който видѣха, съ изключение на едно ято диви патици, което мина на половинъ миля надъ главитѣ имъ, летейки на западъ, къмъ Юконъ.

— Въ низкитѣ долини е вече пролѣть, — каза Лабискви. — Скоро и тука ще настѫпи пролѣтьта.

Лицето й бѣше отслабнало, но очитѣ й изглеждаха още по-голѣми и по-блѣстящи и когато гледаше Димъ, тя се преобразяваше отъ дива и свърхчовѣшка красота.

Днитѣ ставаха по-дълги, снѣгътъ започваше да чезне.

Презъ деня ледената кора се топѣше, а презъ нощьта пакъ замръзваше; затова бѣха принудени да вървятъ рано сутринь и късно вечерь, защото презъ слънчевитѣ часове снѣгътъ не удържаше тежестьта имъ.

Очитѣ на Димъ се възпалиха отъ бѣлината на снѣга и Лабискви трѣбваше да го води съ единъ ремъкъ вързанъ за пояса й; когато и нейнитѣ очи се възпалиха, той й направи сѫщата услуга.

Побъркани отъ гладъ тѣ се скитаха по земя, която се пробуждаше отъ зимния си сънъ, но по която тѣ бѣха едничкитѣ живи сѫщества. Въпрѣки изтощението си, Димъ почти се боеше отъ съня, защото въ безумната власть на полумрака му се явяваха страшни и мѫчителни видѣния. Той все бълнуваше за храна и когато уснитѣ му се докосваха до нея, злиятъ Богъ на сънищата му я грабваше.

Той даваше обѣдъ на другаритѣ си отъ щастливото време въ Санъ-Франциско и съ жадни очи, лично даваше нареждания и украсяваше масата съ пурпурни листа отъ есенна лоза. Гоститѣ закъснѣваха и когато той ги посрѣщаше съ градъ отъ остроумия, внезапно го обземаше силенъ гладъ. Той се промъкваше скришомъ до масата, грабваше набързо шепа зрѣли маслини и пакъ отиваше да посрѣща новъ гость. Всички се трупаха около него, шегитѣ и смѣховетѣ се усилваха, а той криеше въ свития си юмрукъ зрѣлитѣ маслини.

Много такива обѣди даде той, присѫтствува на угощения на великани, кѫдето тълпи разкѫсваха волове, цѣли опечени.

Той стоеше зяпналъ предъ дълги редици пуяци, продавани отъ готвачи съ бѣли престилки и всички си купуваха отъ тѣхъ, съ изключение на Димъ, който стоеше закованъ на паважа, като оловена статуя.

Той се виждаше като дете, съ лъжица протегната къмъ голѣми чаши съ млѣко. Той гонѣше изплашени крави изъ стръмни пасбища, за да имъ открадне млѣко, или се биеше съ плъхове въ нечисти дупки, оспорвайки имъ разни нечистотии и остатъци отъ храна. Всичко що можеше да се яде не избѣгваше отъ безумното му желание; той скиташе въ просторни конюшни, дето коне, лъскави отъ тлъстина се редѣха подъ ясли дълги цѣли километри и търсѣха, безъ да ги намиратъ, торбитѣ съ трици.

Единъ пѫть, обаче, сънятъ му се осѫществи наполовина. Гладенъ, претърпѣлъ корабокрушение и изоставенъ на единъ пустъ островъ, той се борѣше съ вълнитѣ на Тихия Океанъ, за да изтръгне отъ канаритѣ миди и ги отнасяше на пѣсъка. Запалваше огънъ и печеше скѫпоценната си плячка на горещата жарава. Той виждаше какъ най-напредъ излизаше струя, водна пара отъ черупкитѣ, какъ после тѣ се разтваряха и показваха розовото меко тѣло. Тѣ бѣха добре опечени и тоя пѫть нѣмаше никакъвъ натрапникъ, за да го лиши отъ яденето.

— Най-после! — си казваше той, — тоя сънь ще стане действителность.

Той щѣше да яде. Обаче сигурностьта му не бѣше голѣма и той очакваше неизбѣжното разочарование, когато усѣти между устнитѣ си нѣкакво вкусно месо, като това на лакердата.

Зѫбитѣ му се затвориха. Той почна да дъвчи. Чудото се бѣше извършило. Очудването го събуди. Той лежеше на гръбъ въ тъмнината и скимтѣше отъ нѣкакво животинско удоволствие. Челюститѣ му стриваха месо. Той не промѣни положението си и скоро усѣти едни малки пръсти да промъкватъ тънъкъ рѣзенъ месо между устнитѣ му. Той го отблъсна, но нѣмаше смѣлость да се разсърди.

Лабискви много плака и заспа разхълцана въ прегръдкитѣ му. Но той стоя дълго време буденъ, очарованъ отъ любовьта и самоотричането на тая жена.

Настъпи момента, въ който бѣ погълната последната частица храна. Високитѣ върхове бѣха вече далече, равнинитѣ бѣха по-низки и пѫтятъ къмъ западъ се откриваше предъ тѣхъ. Но запасътъ имъ отъ енергия бѣше изчерпанъ и не закъснѣ деньтъ, когато легнаха вечерьта и не можеха да потеглятъ сутриньта.

Димъ съ мѫка стана, пакъ падна и влачейки се по колѣна, се опита да запали огънь. Но, въпрѣки всичкитѣ си усилия, Лабискви, крайно изтощена, не можа да стане. Той се отпусна до нея съ горчивъ смѣхъ, мислейки за безполезно запаления огънь, понеже нѣмаха вече какво да пекатъ и времето бѣше топло. Тихъ вѣтрецъ въздишаше между бороветѣ и навсѣкѫде подъ изтънѣлия снѣгъ се чуваше шуртенето на невидими поточета.

Лабискви лежеше като мъртва; дишането й бѣше толкова слабо, че на нѣколко пѫти Димъ не можа да го долови.

Следъ обѣдъ крѣсъка на една катеричка го накара да трепне. Като дърпаше следъ себе си тежката пушка, той се повлече по снѣга, въ който затъваше. Той ту пълзѣше, ту вървѣше свитъ на две и залитащъ и проследи животното, което сърдито крѣщеше и бавно бѣгаше, като подновяваше съ това танталовитѣ му мѫки. Нѣмаше сила да застреля тичащата катеричка, а тя не се спираше никакъ. Отъ време на време Димъ се простираше на снѣга и плачеше отъ безсилие. Понѣкога му се струваше, че животътъ го напуска и го заобикаля гробна тъмнина.

Колко време трая последното му припадане? Той не можа да си даде смѣтка; но когато дойде на себе си, треперѣше отъ вечерния студъ и мокритѣ му дрехи бѣха почнали да замръзватъ заедно съ ледената кора. Катеричката бѣше изчезнала.

Съ мѫчителни усиля, той успѣ да се върне при Лабискви. Изтощението му бѣше толкова голѣмо, че лежа цѣла нощь проснатъ като трупъ и никакви сънища не смутиха съня му.

Слънцето бѣше вече високо на хоризонта, и се чуваха крѣсъцитѣ на сѫщата катеричка, когато Лабискви го помилва съ рѫка по бузата и го събуди.

— Сложи рѫка на сърдцето ми, моя любовь, — каза тя съ ясенъ гласъ, но който изглеждаше да иде отъ далече. — Любовьта ми е въ сърдцето, а ти го държишъ въ рѫката си.

Изминаха нѣколко минути докато тя заговори отново.

— Не забравяй никога, че нѣма пѫть къмъ югъ. Нашето племе знае добре. Все на западъ. Тамъ е спасението. Ти почти си изминалъ пѫтя, ще изкарашъ до край.

После Димъ падна въ вцепенение, което бѣше почти смърть, но тя го събуди още веднъжъ.

— Сложи устнитѣ си върху мойтѣ, — каза тя. — Така искамъ да напустна живота.

— Ще го напустнемъ заедно, мила моя, — отговори той.

— Не!

Тя го спрѣ съ слабо стискане на рѫка, бръкна съ усилие въ качулката на дрехата си, извади една торбичка и му я подаде; после съ угасналъ, но все пакъ ясенъ гласъ, пошепна:

— Сега, дай ми устнитѣ си, моя любовь. Сложи ги върху моитѣ, а рѫката си на сърдцето ми!

Той я цѣлуна дълго и пакъ загуби съзнание. Когато дойде на себе си, видѣ, че е вече самъ и усети, че и той ще умре.

И почувствува скръбно облекчение.

Изведнъжъ рѫката му напипа торбичката. Той се засмѣ въ себе си на любопитството, което го караше да я отвори и развърза връскитѣ. Отъ вѫтре изпадаха разни нѣща за ядене. Нѣмаше нито една частица, която да не му е позната. Лабискви бѣше ограбила сама себе си. Парчета сухарь, запазени още отъ началото на пѫтуването имъ, преди Макъ Канъ да изгуби брашното, тънки парченца месо, по които още личеха отпечатъцитѣ на зѫбитѣ й; една непокѫтната заешка кълка; единъ пилешки кракъ и едно крило, по което личеха белѣзи отъ гладни зѫби; жалки остатъци, откраднати отъ ужасния гладъ чрезъ безкрайната й любовь и които трагично свидѣтелствуваха за лишенията и голготата й.

Димъ се изсмѣ като лудъ, пръсна ги по снѣга и падна въ безсъзнание…

Започна да сънува.

Юконъ бѣше пресъхналъ. Той скиташе изъ коритото му, между калнитѣ локви и изтрититѣ отъ леда камъни и събираше тукъ-тамъ едри буци самородно злато. Тежестьта им почваше да го мѫчи, когато изведнъжъ забелѣза, че тѣ могатъ да се ядатъ. И той ги гълташе лакомо. Въ сѫщность, за какво биха придавали хората такава цена на златото, ако то не можеше да се яде?

Когато се събуди, блѣстѣше другъ день. Мозъкътъ му бѣше страшно проясненъ, зрѣнието му не бѣше вече смѫтно и общото треперене, което измѫчваше тѣлото му отдавна, бѣше престанало. Стори му се, че жизнени сокове пѣятъ въ него, сякашъ пролѣтьта ги бѣше съживила.

Изпълненъ бѣше съ спокойно благосъстояние. Той се обърна да събуди Лабискви, видѣ я и си спомни. Неволно потърси съ погледъ храната, която бѣше пръсналъ по снѣга. Тя бѣше изчезнала. Тогава той разбра какво бѣше взелъ въ треската и съня за буци самородно злато. Несъзнателно бѣ черпилъ есенцията на живота въ жертвата на Лабискви, която бѣ сложила душата си въ неговитѣ рѫце и бѣ отворила очитѣ му за чудното женско сърдце.

Той се изненада отъ свободата на движенията си и се очуди, че намира потрѣбната сила да занесе увитото въ кожи тѣло до пѣсъчливия брѣгъ, дето снѣгътъ бѣше изчезналъ. Той изкопа съ брадвата си една вдлъбнатина, положи тѣлото въ нея и срути брѣга отгоре…

Още три дена, безъ никаква храна, той вървѣ по посока къмъ западъ. На третия день той се струполи подъ единъ усамотенъ боръ, на брѣга на една широка рѣка, която той предполагаше, че е Клондайкъ.

Преди да изгуби съзнание, той можа да откачи чантата си; каза сбогомъ на радоститѣ въ свѣта и се зави въ покривкитѣ си.

Сънливи цвъртения го събудиха. Дългото свечеряване започваше. Надъ него, между клонитѣ, бѣха накацали яребици. Жестокиятъ гладъ го подтикна къмъ незабавна, макаръ и мѫчителна, работа. Повече отъ петь минути се изминаха, преди да успѣе да се прицели и още други петь, преди да се реши да натисне спусъка.

И се разочарова… Нито една птица не падна. Но сѫщо и нито една не хвръкна. Тѣ раздвижиха глупаво крила и нехайно се премѣстиха.

Рамото го болѣше. Вториятъ изтрелъ бѣше пакъ несполучливъ, понеже го бѣше страхъ отъ ритането.

Яребицитѣ стояха. Той сгъна въ нѣколко ката завивката си, сложи я между дѣсната си рѫка и гърдитѣ и облегна приклада на пушката. Гръмна и една птица падна. Куршумътъ бѣше отъ голѣмъ калибъръ и отъ птицата остана само следа отъ окървавени пера. Другитѣ не избѣгаха и той реши да ги удари въ главата, или да се откаже да стреля.

Той трѣбваше да пълни пушката на нѣколко пѫти. Често стреляше напраздно, но нѣколко пѫти улучи цельта; и яребицитѣ падаха върху него, като дъждъ, който щѣше да съживи живота му. Той удари деветь и когато главата на деветата отхвръкна, той постоя единъ мигъ прострѣнъ, като се смѣеше и плачеше едновремено, безъ да знае защо. Първата той изяде сурова. После си отпочина и заспа. Събуди се въ пъленъ мракъ, но съ апетитъ и съ доста сили, за да запали огъня; и до пукването до зората той пече и яде оскѫдния си ловъ, като превръщаше на прахъ дори и коститѣ съ зѫбитѣ си, които толкова дълго бѣха стояли безъ работа. Той пакъ си легна, събуди се презъ другата нощь, отново заспа и спа до сутриньта.

Като се събуди, съ очудване видѣ, че нѣкой бѣше притурилъ дърва на огъня и че едно почернѣло джезве съ кафе врѣше на жеравата. До него, толкова близу, че можеше да го пипне ако си протегне рѫката, седѣше Кѫсиятъ, съ цигара отъ кафява хартия въ устата и го гледаше загрижено.

Устнитѣ на Димъ помръднаха, но му се стори, че гърлото му е схванато и гърдитѣ му сѫ свити отъ ридания. Той протегна рѫка, взе цигарата и потегли дълбоко нѣколко пѫти.

— Отдавна не съмъ пушилъ, — каза той най-после съ спокоенъ и бавенъ гласъ, много отдавна.

— Нито си ялъ, както изглежда, — прибави Кѫсиятъ.

Димъ направи утвърдителенъ знакъ и посочи съ рѫка разпръснатитѣ пера на птицитѣ.

— Не бѣхъ ялъ много време, преди да ямъ последния пѫть, — отговори той. — Знаешъ ли какво ми се иска? Чашка кафе. Забравилъ съмъ му вкуса. А сѫщо и сухари и рѣзенъ сланина.

— Ами фасулъ? — предложи Кѫсиятъ.

— Е, то би било царско угощение. Струва ми се, че апетитътъ ми се възвърна.

Докато единиятъ приготвяше яденето, а другиятъ го унищожаваше, тѣ си разказаха набързо историята следъ раздѣлата.

— Ледътъ на Клондайкъ бѣше захваналъ да се пука и трѣбваше да чакаме да се освободи рѣката. Два кораба, шестима другари, ти ги знаешъ, всичкитѣ простаци, и всичко друго потрѣбно. Изминахме едно малко разстояние, като теглехме корабитѣ съ канджи, или ги бутахме. Но бързеитѣ ще забавятъ другаритѣ най-малко съ една седмица. И затова ги оставихъ да прекарватъ по брѣга пѫть за корабитѣ. Нѣщо ми казваше да продължавамъ пѫтя. Тогава напълнихъ чантата си съ провизии и тръгнахъ. Знаехъ, че ще те намѣря да скиташъ, наполовина полудѣлъ.

Димъ климна съ глава и му стисна краснорѣчиво рѫката.

— Хайде, да тръгваме! — каза той.

— По дяволитѣ тръгването! — извика Кѫсиятъ. — Ще стоимъ тука още единъ-два дена, за да си починешъ и да си напълнишъ стомаха.

Димъ поклати глава.

— Само да можешъ да се видишъ! — възрази Кѫсиятъ.

И наистина, видътъ му не внушаваше довѣрие. Това, което се виждаше отъ кожата му, бѣше черно, червеникаво и олющено, вследствие дългото действие на студа. Бузитѣ му бѣха толкова слаби, че въпрѣки брадата, формата на зѫбитѣ личеше подъ изсъхналата кожа. По челото и около дълбоко хлътналитѣ очи, кожата бѣше опъната, като на тъпанъ и на нѣкои мѣста покрита съ остра брада, която би трѣбвало да бѫде руса, но бѣше почервенѣла отъ вѣтъра и изцапана отъ пушъка.

— Най-добре е да си приберемъ багажа, — каза той. — Ще продължимъ пѫтя.

— Но ти си слабъ, като новородено яре и не можешъ да вървишъ. Защо бързашъ?

— Кѫсий, отивамъ да намѣря най-великото нѣщо въ Клондайкъ и не мога да чакамъ. Това е всичкото. Почни да прибирашъ нѣщата. Ще намѣря чудото на свѣта, по-голѣмо отъ езерата или златнитѣ планини, по-голѣмо отъ амбицията да бѫдешъ ядачъ на месо и преследвачъ на мечки.

Кѫсиятъ седна и го загледна ококорено.

— За Бога, какво ти стана? — попита той съ прегракналъ гласъ. — Да не си полудѣлъ?

— Не, благодаря, добре съмъ. Може би човѣкъ трѣбва да бѫде лишенъ известно време отъ храна, за да види сѫщностьта на нѣщата. Въ всѣки случай, азъ видѣхъ това, което не вѣрвахъ, че може да бѫде възможно на свѣта. Зная какво нѣщо е Жена… сега.

Кѫсиятъ зяпна отъ очудване, но на устнитѣ му и въ погледа можеше да се прочете неизбѣжна насмѣшка.

— Мълчи, — продължи тихо Димъ, — ти не знаешъ какво е това, но азъ зная.

Кѫсиятъ преглътна слюнката си и промѣни мнението си.

— Ба! нѣма нужда да бѫда магьосникъ, за да отгатна името й. Всички отидоха да се заематъ съ дрениране езерото Изненада, но Джой Гастелъ не иска да ги придружи. Тя не мърда отъ Даусонъ и чака да види ще те доведа ли. Ако не, тя се е заклела да продаде всичко, каквото има и да вдигне цѣла армия стрелци, за да отиде въ страната на индийцитѣ, да смаже стария Снасъ и цѣлата му банда. Сега, ако искашъ да подържишъ за единъ мигъ кучетата, ще се облека и ще тръгна съ тебе, сигурно!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.